ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

13 квітня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/13773/19 
Номер провадження 22-ц/816/762/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Ткачук С. С. ,  Хвостика С. Г. 
сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухвалене в м. Суми,
                                                            В С Т А Н О В И В:
04 вересня 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачкою укладено в електронній формі договір позики № 62651, за умовами якого ОСОБА_1 отримала 1201,00 грн кредиту, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, строком на 25 днів зі сплатою відсотків на умовах строковості, зворотності та платності. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 02 вересня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 51323,13 грн, з яких: 1201,00 грн - основний борг, 24918,35 грн - заборгованість за відсотками, 24203,78 грн - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути на свою користь, а також вирішити питання судових витрат.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову ТОВ «ВЕЛЛФІН» відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ВЕЛЛФІН» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивач виконав умови договору позики в повному обсязі, перерахувавши на картковий рахунок відповідачки кошти в сумі 1201,00 грн. Однак, відповідачка прийняті на себе зобов`язання за договором позики № 62651 від 10 серпня 2016 року належним чином не виконувала. Договір позики укладений у формі електронного документу, що не суперечить вимогам ЦК України.
Відповідно до пункту 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час укладання договору позики, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час укладання договору позики, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, договір позики був укладений між сторонами у справі за встановленими правилами та нормами Закону України «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису.
Судом першої інстанції не взято до уваги також «Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН»», затверджені наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, якими на час виникнення спірних правовідносин регламентувався порядок отримання та надання позики ТОВ «ВЕЛЛФІН».
10 серпня 2016 року у встановленому в п. п. 4.1 - 4.2 Правил порядку, відповідачка оформила заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів заявки. На підставі заповненої відповідачкою заявки між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики в електронній формі.
Зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки строк кредитування визначено з 10 серпня 2016 року до 04 вересня 2016 року, тому позивач мав звернутись до суду першої інстанції з позовом в строк до 04 вересня 2019 року включно, що і було зроблено позивачем.
Від відповідачки у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2020 року: 2102 грн х 100 = 210200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 62651 в електронній формі, відповідно до якого, позикодавець надав позичальникові грошові кошти в сумі 1201,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (п. 1.1. договору позики). Позика була надана строком на 25 днів (п. 1.3. договору позики) (а.с. 35-43).
Позивачем відповідно до договору позики на картковий рахунок ОСОБА_1 була перерахована сума позики в розмірі 1201,00 грн, що підтверджується повідомленням від 31 серпня 2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» щодо переведення грошових коштів (а.с. 45).
Згідно з п. 1.5. договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: - 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 (тридцять гривень 00 копійок) за перший день користування позикою; - 1,9 процента від суми позики, щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п. 1.2 цього Договору; - 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором (а.с. 35-43).
ТОВ «ВЕЛЛФІН» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці позику у розмірі, встановленому договором.
Взяті на себе зобов`язання за договором позики № 62651 від 10 серпня 2016 року відповідачка не виконала, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2019 року загальна заборгованість за кредитом складає 51323,13 грн., з яких: 1201,00 грн. - основний борг; 24918,35 грн. - заборгованість по відсоткам; 24203,78 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН», суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за основним боргом, процентами та простроченими процентами не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
07 листопада 2019 року ОСОБА_1 надала суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову ТОВ «ВЕЛЛФІН» відмовити в зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог та вказувала, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» пропустило строк позовної давності, а тому просила застосувати строк позовної давності (а.с. 63).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або з дня настання події, які у свою чергу до цього строку не включаються.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.
За змістом частин першої, третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року строку, а коли він визначений місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.
Згідно ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони погодили, що сума позики має бути повернута ОСОБА_1 04 вересня 2016 року. А тому, позовна давність за цим позовом почала відраховуватись з наступного дня за днем закінчення строку дії договору, тобто з 05 вересня 2016 року, та тривала по 05 вересня 2019 року. Отже, подавши позовну заяву до поштового відділення 04 вересня 2019 року (а.с. 51), ТОВ «ВЕЛЛФІН» не пропустило строк позовної давності. Крім того, колегія суддів враховує, що 03 та 04 вересня 2016 року припадає на вихідні дні.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення заборгованості за договором позики в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Вирішуючи по суті позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення заборгованості за договором позики, апеляційний суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію).
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частини перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» в тій частині, що договір позики був укладений між сторонами у справі за встановленими правилами та нормами Закону України «Про електронну комерцію» з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 10 серпня 2016 року у встановленому в п. п. 4.1 - 4.2 «Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН»», затверджених наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, відповідачка оформила заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів заявки. На підставі заповненої відповідачкою заявки між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики в електронній формі.
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 10 серпня 2016 року в сумі 1201,00 грн (сума позики) є обґрунтованими.
Разом з тим, позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення з відповідачки 24918,35 грн заборгованості по відсоткам та 24203,78 грн заборгованості за простроченими відсотками не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідачки процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 10 серпня 2016 року по 04 вересня 2016 року в сумі 577 грн 66 коп. згідно графіку розрахунку до договору позики № 62651 від 10 серпня 2016 року (а.с. 42-43).
Позовні вимоги про стягнення процентів після 04 вересня 2016 року не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 10 серпня 2016 року по 04 вересня 2016 року в сумі 577 грн 66 коп. є доведеними та підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 1- 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, а саме, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованості за договором позики № 62651 від 10 серпня 2016 року в сумі 1778,66 грн, з них: 1201,00 грн - заборгованості за основною сумою позики, 577,66 грн - заборгованості за відсотками.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення ч. 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 66,66 грн, розрахунок: 1921 грн х 3,47 % = 66,66 грн та в сумі 99,99 грн за подання апеляційної скарги, розрахунок: 2881,50 грн х 3,47 % = 99,99 грн.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                                           П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2019 року в даній справі скасувати та прийняти нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики № 62651 від 10 серпня 2016 року в сумі 1778 грн 66 коп., з них: 1201 грн 00 коп. - заборгованість за основною сумою позики, 577 грн 66 коп. - заборгованість за відсотками.
В іншій частині в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 66 грн 66 коп. та в сумі 99 грн 99 коп. за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                            В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                                         С.С. Ткачук
          
                                                                                                                    С.Г. Хвостик