Справа № 149/1499/18
Провадження № 22-ц/801/315/2020
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року	Справа № 149/1499/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рибак Ірини Валеріївни на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року, постановлену в залі судових засідань міськрайонного суду під головуванням судді Робак М.В., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 листопада 2014 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 550 000 грн., про що було складено відповідну розписку з терміном повернення до 25 грудня 2014 року. Проте, своєчасно повернути кошти ОСОБА_2 не зміг, в зв`язку з цим, між сторонами 25 грудня 2014 року було укладено новий договір позики, відповідно до якого відповідач підтвердив отримання від позивача у позику грошових коштів в сумі 550 000,00 грн. та зобов`язався повернути борг та сплатити плату за користування позикою у розмірі 300 000,00 грн. в строк не пізніше 30 червня 2015 року, про що була складена друга розписка. 
Однак, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_2 не виконав, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд та просив стягнути із відповідача 850 000,00 грн. основної суми боргу, а також 429 920,89 грн. - процентів в розмірі однієї облікової ставки НБУ, 301 750,00 грн. – суму витрат від інфляції, 74 473,97 – 3% річних від простроченої суми та судові витрати.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 793 484,00 (сімсот дев`яносто три тисячі чотириста вісімдесят чотири) гривні боргу за договором позики від 25 грудня 2014 року, з яких 550 000,00 (п`ятсот п`ятдесят тисяч) грн. - основна сума боргу, 195 250,00 (сто дев`яносто п`ять тисяч двісті п`ятдесят) грн. - сума витрат від інфляції, 48 234,00 (сорок вісім тисяч двісті тридцять чотири) грн. - 3% річних від простроченої суми.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 221,00 (чотири тисячі двісті двадцять одну ) грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення почеркознавчої експертизи в сумі 6280,00 грн
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 959,00 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено належними і допустимими доказами факт отримання відповідачем в борг коштів в сумі 550 000,00 грн. у відповідності до розписки від 03 листопада 2014 року, а згідно розписки від 25 грудня 2014 року, сторони погодили новий строк повернення боргу, який закінчився 30 червня 2015 року. Однак, так як сторони не погодили питання щодо сплати процентів за договором позики, такі проценти не можуть бути нараховані після закінчення встановленого строку повернення позики, а саме після 30 червня 2015 року. Окрім цього, плата за користування позикою встановлюється виключно у вигляді саме відсотків, на основну суму боргу, а не у твердій грошовій сумі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення процентів за договором позики та плати за користування нею в сумі 300 000,00 грн., позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення в частині стягнення процентів за договором позики та плати за користування позикою скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
На думку позивача суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо стягненої суми основного боргу, не врахувавши плату за користування коштами в розмірі 300 000,00 грн., які зазначені в розписці від 25 грудня 2014 року. Окрім цього вважає, що суд не обґрунтував та помилково відмовив в стягненні нарахованих процентів за договором позики в період з 30 червня 2015 року по 31 травня 2018 року, у зв`язку із тим, що сторони не погодили питання щодо сплати їх за договором позики. Також зазначає, що у зв`язку із помилковим визначенням суми основного боргу, судом було безпідставно зроблено перерахунок зроблених позивачем розрахунків інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 щодо стягнення плати за користування позикою в сумі 300 000,00 грн. та рохрахунку процентів за договором позики.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що згідно розписки від 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 03 листопада 2014 року грошову суму в розмірі 550 000,00 грн., яку зобов`язувався повернути 25 грудня 2014 року.
Відповідно до розписки від 25 грудня 2014 відповідач отримав від позивача 550 000,00 грн. з нарахуванням на суму займу 300 000,00 грн., які зобов`язувався повернути ОСОБА_1 не пізніше 30 червня 2015 року.
У відповідності до висновку експерта за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи від 02 вересня 2019 року підпис від імені ОСОБА_2 на розписці від 25 грудня 2014 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_2 на розписці від 25 грудня 2014 року виконаний самим ОСОБА_2 ; текст розписки від 25 грудня 2014 року виконаний самим ОСОБА_2 ; текст розписки від 25 грудня 2014 року та підпис на розписці виконаний без наслідування почерку (підпису) ОСОБА_2 ; ознак навмисної зміни почерку (незвичною рукою) при виконанні рукопису в оригіналі розписки від 25 грудня 2014 року та підпис в розписці не встановлено.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.
За правилом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з вимогами частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. 
Згідно абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України проценти виплачуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
В правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні справи, встановивши, що відповідно до розписки від 25 грудня 2014 року (а.с. 18) сторони не погодили питання щодо сплати процентів за договором позики, дійшов вірного висновку відмовляючи в стягненні нарахованої позивачем суми процентів за користування позикою після закінчення встановленого строку повернення позики, а саме після 30 червня 2015 року.
Окрім того, суд першої інстанції вірно врахував положення статті 1048 ЦК України, якою визначається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.
Правильним також є висновок місцевого суду про неправомірність установлення сторонами плати за користування позикою в твердій грошовій сумі, а саме 300 000,00 грн. на стягненні яких наполягає скаржник, оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.
Передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Отже, судом у справі, яка переглядається, правильно застосовані норми статей 1046, 1047, 1048 ЦК України, що призвело до ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументованими, не спростовують.
Судова колегія враховуючи те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді:                                                                 О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета