УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/952/20
Провадження № 22-ц/4820/826/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 квітня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/952/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2020 року (суддя Палінчак О.М.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:
У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначалось, що відповідач з АТ КБ «ПриватБанк» підписав заяву б/н від 19.04.2010, згідно з якою отримав кредит у розмірі 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 28.11.2019 виникла заборгованість у розмірі 16 377 грн. 36 коп., що складається з: 9 853 грн. заборгованість по тілу кредиту; 1 338 грн. 12 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит; 3930 грн. 18 коп. – пеня, 500 грн. – штраф (фіксована частина); 756 грн. 07 коп. – штраф (процентна складова).
Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитом та сплачений судовий збір.
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2020 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 9 853 грн. заборгованості по кредиту та 1 264 грн. 61 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, в решті - рішення суду залишити без змін. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ненадання належної оцінки доказам по справі. Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги погоджені сторонами істотні умови кредитного договору щодо встановлення відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 2,5 % на місяць, нарахування пені у разі неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором та штрафів у вигляді фіксованої суми та процентної складової, та наявність у зв`язку з цим підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків та неустойки. Відповідно, на думку заявника, суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що 19 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг. Крім того, 19.04.2010 відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с. 19, 74). Відповідно до умов укладеного договору останній отримав кредит у розмірі 3600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Зобов`язання з повернення кредиту відповідач належним чином не виконує.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та неустойки, суд першої інстанції мотивував безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, оскільки в анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, відсутні умови настання відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання. Наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.
Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
За приписами статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.  Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами в самому договорі). 
Колегія суддів вважає правильним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.
Згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві позичальника або довідці, які безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Із наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана позичальником (а.с. 74), вбачається, що в ній зазначені пільговий період користування коштами, базова процентна ставка в місяць – 2,5 %; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) – 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; термін внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості – базова відсоткова ставка за договором/30+1 % заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, та штрафи при порушенні строків платежів – 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків. З такими умовами був ознайомлений і погодився відповідач. При цьому, погоджені сторонами умови договору щодо строків повернення кредиту відсутні.
Разом з тим, зі змісту позовної заяви та розрахунку позивача вбачається, що банком нараховано заборгованість по відсотках в розмірі 1338 грн. 12 коп. відповідно до ст. 625 ЦК України, посилаючись при цьому, що з 01.04.2019 впроваджені зміни до Умов та Правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до положень п. 2.1.1.2.12 , в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язався сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4 % - для картки «Універсальна».
З урахуванням вказаних вище норм права та обставин справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відсутні підстави стверджувати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо їх сплати, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках в розмірі 1338 грн. 28 коп., які встановлені договором відповідно до ст. 625 ЦК України, за їх безпідставністю.
При цьому, позивач вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України не пред`являв. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Також не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на визначений сторонами розмір базової відсоткової ставки в розмірі 2,5 % в місяць, оскільки позовних вимог щодо стягнення заборгованості по таким відсоткам банком не заявлялось.
Із розрахунку позивача вбачається, що за кредитним договором нараховані штрафи у фіксованій частині та процентній складовій, що відповідає умовам кредитування. А тому, суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові про стягнення штрафів, передбачених укладеним між сторонами договором, з урахуванням довідки про умови кредитування від 19.04.2010. Відповідно, частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.
Разом з тим, позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню з таких підстав.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Отже, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
При виборі виду неустойки, який підлягає стягненню, апеляційний суд виходить із засад розумності і справедливості. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 500 грн. – фіксована частина і 492 грн. 65 коп. (9853(сума стягнутих коштів)х5%) – процентна складова.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення пені та штрафів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення штрафів та відмову в позові про стягнення пені з підстав наведених вище.
На підставі ч. 1 і ч. 13 ст. 141 ЦПК України, рішення в частині вирішення питання про судовий збір підлягає зміні. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог (66,22%) збільшенню підлягає стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги до 3180 грн. 22 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2020 року в частині відмови в позові про стягнення пені та штрафів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги про стягнення штрафів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 14360570) штраф за порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором у сумі 500 грн. (п`ятсот грн.) – фіксована частина і 492 грн. 65 коп. (чотириста дев`яносто дві грн. 65 коп.) – процентна складова.
В позові про стягнення пені відмовити.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2020 року в частині вирішення питання про судовий збір змінити і збільшити стягнуту з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму судового збору до 3180 грн. 22 коп.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                І.В. П`єнта

Судді:                                                                А.П. Корніюк

       О.І. Талалай