ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/1002/19	Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М. 	
Провадження № 22-ц/817/244/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	
Категорія - 305010900 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
                                       за участю секретаря - Сович Н.А.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 593/1002/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року, ухваленого суддею Музика Я.М., повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
       В обґрунтуванні позовних вимог вказував, що 10 травня 2019 року по вул.Шевченка в м.Бережани Тернопільської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, де визнано винним водія ОСОБА_1 , в даній дорожньо-транспортній пригоді було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. НОМЕР_1 . Вказував, що 15 вересня 2018 року ОСОБА_2 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із страховою компанією АТ «СГ «ТАС». Зазначав, що згідно страхового полісу страховою компанією було виплачено компенсацію в розмірі 68747, 30 грн., однак фактичні збитки позивачу внаслідок ДТП, згідно акту оцінки становлять 90305,99 грн., а тому з врахуванням виплати страхового відшкодування, яке позивачу було виплачено в розмірі 68747, 30 грн. і фактичною сумою завданих збитків, різниця становить 21558,69 грн. (90305,99 грн.-68747,30 грн. = 21558,69 грн.). Крім цього, позивач зазначив, що ФОП ОСОБА_3 як суб`єктом оціночної діяльності було визначено вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. НОМЕР_1 , на яке витраченого грошові кошти в розмірі 1475,00 грн. А тому, враховуючи вищезазначені обставини позивач просив суд відшкодувати збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 21 558, 69 грн., також просив відшкодувати грошові кошти в розмірі 1475,00 грн., що були витрачені для проведення автотоварознавчого дослідження.
        Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.
       Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 матеріальні збитки, які завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 21 558 гривень 69 коп.
       Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1475 гривень 00 коп., що були витрачені для проведення автотоварознавчого дослідження.
       Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 грошові кошти за надання правничої допомоги в розмірі 11100,00 гривень.
       Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 768 гривень 60 коп.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду, від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про те, що відповідальність за заподіяну шкоду позивачу, повинен нести він, а не страхова компанія, в якій було застраховано відповідальність. Вважає, що позивач повинен був ставити позовні вимоги до належного відповідача -АТ «СГ «ТАС», в обов`язки якого входить відшкодування матеріального збитку в розмірі передбаченого лімітом страхового полісу для відшкодування до 100 тис. грн.
       Окрім того вказує, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 11100 грн. є не співмірною і не визначена складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою те, що такі витрати не пропорційні по відношенню до предмету спору з урахуванням ціни позову.
       Від позивача ОСОБА_2 поступила заява про розгляд цивільної справи за його відсутності, зазначивши, що проти апеляційної скарги заперечує в повному обсязі.
       Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Люпи П.В. поступила заява про розгляд цивільної справи у письмовому провадженні, у зв`язку з епідемією коронавірусу. Вимоги апеляційної скарги сторона відповідача підтримує, з мотивів викладених в ній.
       Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що відповідно до Постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин та відповідно до розпорядження Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2020 року тимчасово, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу, колегія суддів вважає за можливе розглянути цивільну справу за відсутністю учасників справи, за наявними матеріалами. 
        Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
           Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
       Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. 
       Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
       Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
       За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоровою, майну третьої особи.
       Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно постанови Бережанського районного суду Тернопільської області від 18 червня 2019 року, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень передбачених ст.124, ст.122-4, ст. 130 ч.1 КУпАП, оскільки він 10 травня 2019 року о 23 год. 30 хв. по вул. Шевченка в м. Бережани Тернопільської області керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 перебував в стані алкогольного спяніння, був не уважним та не врахував дорожньої обстановки і не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. НОМЕР_1 , який від отриманого удару по інерції зіткнувся із припаркованим попереду автомобілем марки «Mazda-323» д.н.з. НОМЕР_3 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_1 , будучи причетним до ДТП та всупереч ПДР покинув місце події.
       15 вересня 2018 року ОСОБА_2 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із страховою компанією АТ «СГ «ТАС», що підтверджується страховим полісом №АМ/7848292.
       В результаті настання даного страхового випадку, страховою компанією було виплачено компенсацію в розмірі 68747,30 грн.,про що свідчить письмове повідомлення АТ «СГ «ТАС» від 08 липня 2019 року.
       Фактичні збитки позивачу внаслідок ДТП, згідно акту оцінки становлять 90305,99 грн. 
       Згідно копії акту прийому-передачі виконаної роботи, вбачається, що вартість автотоварознавчого дослідження становить 1475,00 грн., яка була сплачена позивачем.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_1 , перевищує розмір страхового відшкодування, то з відповідача, як із винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 21558,69 грн.
       Судова колегія погоджується з таким висновком суду. 
       Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
       За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Статтями 77 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач ті обставини, на які він посилається як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для покладення на нього правового обов`язку відшкодування завданої шкоди.
       Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Дана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду №415/805/16-ц від 18 грудня 2019 року.
       Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».
       Як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля SUZUKI GRAND VITARA реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників автомобіля становить 90305,99 грн. Страховою компанією виплачено компенсацію у розмірі 68747 грн.30 ком., про що свідчить повідомлення страхової компанії про виплату вказаної суми позивачу (а.с.6). 
       Таким чином страховик належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, виплативши йому суму страхового відшкодування у порядку та у спосіб передбачений Законом.        
        Разом з тим, аналіз статті 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Отже, страховик відповідальної особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.
       В даному випадку позивачем пред`явлено вимогу до фізичної особи про відшкодування непогашеної частини повної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, без урахування коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу.
       Різниця не відшкодованої суми становить 21558 грн.69 коп.
       Окрім того, з матеріалів справи вбачається накладна ОСОБА_2 на запчастини для автомобіля від 27 травня 2019 року, на загальну суму у розмірі 98751, 87 грн., що свідчить про те, що позивач поніс реальні витрати на ремонт автомобіля(а.с.38).         
       Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       За таких підстав, установивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 як з винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням.
       Висновок суду першої інстанції відповідає вище приведеному висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), та висновкам зробленим Верховним Судом у постанові від 31 липня 2019 року у справі №522/13229/16-ц (провадження №61-34303св18) та у постановах від 03 жовтня 2018 року у справі №686/17155/15-ц (провадження №61-18840св18) від 11 грудня 2019 року у справі за №227/2996/16-ц (провадження 361-2623 св18).
       Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги про те, що звіт суб`єкта оціночної діяльності про оцінку автомобіля , що належить ОСОБА_2 , в якому встановлено вартість відновлювального ремонту у розмірі 90305 грн.99 коп, не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки вказаний звіт було проведено відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ, Національного стандарту № 1"Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою КМУ від 10 вересня 2003 року №1440, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 04 серпня 2008 року. Окрім того, даний звіт проведено особою, яка має повну вищу освіту, кваліфікацію аварійного комісара, має Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ№5270 від 08 вересня 2007 року за напрямом оцінки майна "Оцінка об`єктів в матеріальній формі" та спеціалізацію в межах напрямку "Оцінка дорожніх транспортних засобів". Таким чином, у суду відсутні правові підстави не брати до уваги вказаний Звіт про оцінку транспортного засобу.
       Натомість сторона відповідача не подала будь-яких безспірних доказів на спростування вартості відновленого ремонту автомобіля, відповідно до Звіту про оцінку майна, проведеного ПП ОСОБА_3 .
       Також, не можуть братися до уваги, посилання в апеляційній скарзі про те, що виключно страховою компанією повинно бути відшкодовано завдану майнову шкоду, оскільки позивач звернувся до суду із позовом, виходячи із вимог статті 1194 ЦК України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Таким чином, оскільки страховою компанію з визначеної Звітом про оцінку автомобіля суми - 90305 грн. 99 коп. виплачено 68747 грн.30 коп., суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення із винної особи на користь потерпілого різницю невиплаченої суми страховою компанією, у розмірі 21558 грн.69 коп. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують до уваги.
       Разом з тим, колегія суддів не може погодитися в повній мірі із висновком суду першої інстанції в частині стягнення понесених витрат позивачем на правову допомогу, з огляду на наступне .
       Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
       При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
       При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
       Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
       Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
       Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       До матеріалів справи адвокатом Горуцом О.А. долучено розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 29 травня 2019 року та квитанцію про оплату грошових коштів позивачем від 10 липня 2019 року у розмірі 11100,00 грн. 
       Апеляційний суд не може погодитися з висновком судом першої інстанції про стягнення за правничу допомогу позивача у розмірі 11000 грн, оскільки вважає вказану суму не співмірною із заявленими позовними вимогами. 
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині витрат на правову допомогу та вважає, що матеріали справи не містять документів, які є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з іншої сторони в зазначеному судом розмірі, адже цей розмір поміж іншого має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, співмірності послуг адвоката категоріям складності справи та ціні позову.
       З урахуванням критеріїв співмірності послуг адвоката категоріям складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд вважає, що вартість наданої правничої допомоги у зазначеному адвокатом розмірі є неспівмірною з ціною позову, складністю та обсягом виконаних адвокатом робіт, що суперечить принципу розподілу судових витрат, а тому підлягають задоволенню частково у розмірі 5000 грн. 
       Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IVвід 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
       У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції(див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
       Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити, зменшивши стягнення грошових коштів за надання правничої допомоги до 5000 гривень. В решті рішення суду залишити без змін.

       Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,
                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року в частині стягнення грошових коштів за надання правничої допомоги в розмірі 11100,00 гривень змінити, зменшивши стягнення грошових коштів за надання правничої допомоги до 5000 гривень.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 23 березня 2020 року.

       Головуючий:                                                                 Сташків Б.І.

                                                                                       Костів О.З.

       Судді:                                                                        Хома М.В.