Постанова
Іменем України                                          
 
29 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 509/4685/17
провадження № 61-21142св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого   -	Ступак О. В. (суддя-доповідач),	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю.,                	            Олійник А. С.,                                   	
                                  Погрібного С. О.,                                            Усика Г. І.,                                       
 
заявник - Акціонерне товариство «Народний Банк Казахстану», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Казкомерцбанк»
боржник - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
 
У листопаді 2017 року Головне територіальне управління юстиції в Одеській області звернулося до Овідіопольського районного суду Одеської області з клопотанням Акціонерного товариства «Казкомерцбанк» (далі - АТ «Казкомерцбанк») про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року про стягнення із громадянки ОСОБА_1 на користь АТ «Казкомерцбанк» грошової суми в розмірі 487 441,00 тенге та повернення державного мита у розмірі 14 623,00 тенге, а всього - 502 064,00 тенге.
 
Клопотання обґрунтовано тим, що Бурлинським районним судом Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Казкомерцбанк» грошової суми у розмірі 487 441,00 тенге та повернення держмита у розмірі 14 623,00 тенге, всього - 502 064,00 тенге. На підставі вказаного рішення суду виписаний виконавчий лист та переданий на виконання приватному судовому виконавцю виконавчого округу по Західно-Казахстанській області Ібрашеву Б. Н. 
 
Постановою від 14 червня 2016 року відмовлено у порушенні виконавчого провадження у зв`язку з тим, що виконавчий документ пред`явлений не за місцем здійснення виконавчих дій, а саме у виконавчому документі зазначено адресу боржника: АДРЕСА_1 . 
 
На підставі наведеного, посилаючись на Конвенцію про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, заявник просив задовольнити клопотання та виконати на території України рішення Бурлінського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року про стягнення із громадянки ОСОБА_1 на користь АТ «Казкомерцбанк» грошової суми в розмірі 487 441,00  тенге та повернення держмита у розмірі 14 623,00 тенге, всього - 502 064,00 тенге. 
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 грудня 2017 року у  задоволенні клопотання АТ «Казкомерцбанк» про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року про стягнення із громадянки ОСОБА_1 боргу відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що трирічний строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, передбачений статтею 463 ЦПК України, сплинув. ОСОБА_1 не брала особистої участі у справі та не уповноважувала своїх представників брати участь у судовому засіданні 12 січня 2011 року в Бурлинському районному суді Західно-Казахстанської області, тобто порушені її процесуальні права на участь у розгляді справи та бути своєчасно повідомленою про дату, час та місце судового розгляду судом, який розглядав справу.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Народний Банк Казахстана» задоволено. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 грудня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову. Зобов`язано прийняти та виконати на території України рішення Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року у справі за цивільним позовом АТ «Казкомерцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за зобов`язанням померлого позичальника. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Казкомерцбанк» суму боргу у розмірі 487 441,00 тенге, що в еквіваленті 311 962,24 грн, та повернення державного мита у розмірі 14 623,00 тенге, що в еквіваленті 9 358,72 грн, а всього на суму 502 064,00 тенге, що за курсом Національного банку України станом на 24 жовтня 2019 року складає 321 320,10 грн. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про пропуск строку для визнання і надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року, оскільки дублікат виконавчого листа виданий 22 вересня 2015 року, а до суду з клопотанням стягувач звернувся 27  листопада 2017 року. Процесуальні права ОСОБА_1 на участь у розгляді справи не були порушені, оскільки участь в судовому засіданні брала представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норму статті 463 ЦПК України та дійшов помилкового висновку про те, що строк пред`явлення до виконання рішення іноземного суду починається від дати отримання дубліката виконавчого листа. 
 
У січні 2020 року від Акціонерного товариства «Народний Банк Казахстану» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 . Вказаний відзив суд касаційної інстанції до уваги не бере, оскільки у порушення вимог частини першої статті 9 ЦПК України відзив викладений не державною (українською) мовою.
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відповідь на відзив, у якій просить касаційну скаргу задовольнити.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду             дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
Рішенням Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської області від 12 січня 2011 року позов АО «Казкомерцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АО «Казкомерцбанк» суму в розмірі 87 441,00 тенге, державне мито в розмірі 14 623,00 тенге, а всього суму в розмірі 502 064,00 тенге, в іншій частині позову відмовлено.
 
Дублікат виконавчого листа у цивільній справі за позовом АО «Казкоммерцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за зобов`язанням померлого позичальника виданий 22 вересня 2015 року.

Нормативно-правове обґрунтування 
 
Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
 
Україна та Казахстан є учасниками Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (далі - Мінська Конвенція).
 
За змістом статті 51 Мінської Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань.
 
Відповідно до статті 53 Мінської Конвенції клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. 
 
Згідно з частиною першою статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
 
Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (частина перша статті 463 ЦПК України). 
 
Положеннями статті 468 ЦПК України передбачено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема, якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Задовольняючи клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду, апеляційний суд виходив із того, що дублікат виконавчого листа виданий 22 вересня 2015 року, до суду із клопотанням стягувач звернувся 27 листопада 2017 року, а тому строк пред`явлення рішення іноземного суду до виконання не пропущений. 
 
Верховний Суд не може погодитися із таким висновком апеляційного суду, оскільки такий висновок зроблений з порушенням норм процесуального права.
 
Строк пред`явлення рішення іноземного суду до виконання визначається відповідно до законодавства України як Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання, а саме статті 463 ЦПК України, та становить три роки із наступного дня після набрання рішенням іноземного суду законної сили.
 
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов`язує початок перебігу строку пред`явлення рішення іноземного суду до виконання саме із днем набрання рішенням іноземного суду законної сили, а не датою видачі виконавчого листа чи його дубліката. 
 
Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що рішення Бурлинського районного суду Західно-Казахстанської областівід 12 січня 2011 року набрало законної сили 01 лютого 2011 року, до суду із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України вказаного рішення іноземного суду стягувач звернувся лише 27 листопада 2017 року, тобто із пропуском встановленого трирічного строку пред`явлення рішення іноземного суду до виконання, що є правовою підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. 
 
Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню. 
 
Разом з цим Верховний Суд не може погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що Бурлинським районним судом Західно-Казахстанської області порушені права боржника на участь у розгляді справи, з огляду на те, що участь у судовому процесі брала представник боржника - ОСОБА_2 , повноваження якої підтверджуються наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією довіреності від 07 липня 2009 року. 
 
Однак, наведені судом першої інстанції норм порушення процесуального права не вплинули на правильність вирішення справи по суті, оскільки, відмовляючи стягувачу у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду, місцевий суд виходив зокрема із того, що стягувач пропустив передбачений статтею 463 ЦПК України трирічний строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.
 
Отже, відсутні достатні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції виходить з імперативного припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
 
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням ухвали суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 грудня 2017 року залишити в силі. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	О. В. Ступак	
 	   	
 	І. Ю. Гулейков 	
 	   	
 	А. С. Олійник	
 	   	
 	С. О. Погрібний	
 	   	
 	Г. І. Усик