СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2020 р.                                                            Справа № 922/3328/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А. , суддя  Шутенко І.А. 
без виклику та повідомлення учасників справи 
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова, Харківська обл. (вх. №97 Х/2-5) 
на рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 по справі № 922/3328/19 (суддя Байбак О.І., повний текст рішення складено та підписано 12.12.2019)
за  позовом  Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Харків
до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова, Харківська обл.
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Лозівська міська рада Харківської області.
про  стягнення 59741,74 грн. 

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Харків звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області 59741,74 грн. заборгованості.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.11.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Лозівську міську раду Харківської області.
Рішенням господарського суду Харківської області від 09.12.2019 по справі № 922/3328/19 позов  задоволено. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту  населення Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного  акціонерного  товариства “Укртелеком” в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства “Укртелеком”   59741,74 грн. заборгованості; 1921,00 грн. судового збору.
Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 по справі № 922/3328/19 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних  вимог ПАТ "Укртелеком" відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, враховуючи відсутність договору між управлінням праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області та ПАТ “Укртелеком” в особі Харківської фітії ПАТ “Укртелеком”, ПАТ «Укртелеком не доведено обов`язок управління відшкодувати витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг зв`язку пільговим категоріям населення.
Також звертає увагу на те, що розрахунки видатків на відшкодування витрат, які надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Доказом, який підтверджує наявність чи відсутність зобов`язань сторін, є первинні бухгалтерські документи. Натомість, розрахунки видатків на відшкодування витрат підтверджує лише факт надання послуг та містить суму, яка підлягає оплаті, але не є письмовою вимогою про оплату, в отриманих листах з додатками « 2-пільга» та «З-пільга», не містились вимоги про оплату, а лише  звернення з проханням про надання інформації стосовно громадян пільгових категорій.
Окрім цього, стверджує, що  місцевому самоврядуванню передано додаткові державні повноваження у сфері освіти, соціального захисту та охорони здоров`я без необхідного на їх виконання фінансового ресурсу. При цьому, на даний час жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку для органів соціального захисту здійснювати відшкодування пільг окремим категоріям громадян з послуг зв`язку.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та повідомлено сторони, що розгляд зазначеної скарги буде здійснюватися у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.
Крім того, даною ухвалою встановлено  позивачу та третій особі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№469 від 20.01.2020) проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що, враховуючи положення ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», приписами ч. З ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», пунктів 3, 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117, відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання населенню послуг зв`язку на пільгових умовах, повинен був здійснювати відповідач за рахунок видатків з місцевого бюджету. При цьому, на думку позивача, чинним законодавством не передбачено звільнення Уповноважених органів, якими є відповідач,  від виконання покладених на них обов`язків у разі відсутності у місцевому бюджеті видатків на відшкодування пільг та/або відсутності рішення про визначення Уповноваженого органу розпорядником коштів місцевого бюджету по сплаті пільг.
 Також вказує на те, що частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності. Також норми чинного законодавства України, що визначають порядок надання пільг з оплати послуг зв`язку, не ставлять надання таких пільг в залежність від наявності чи відсутності бюджетного фінансування.
Крім того, звертає увагу на те, що чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законів України в порядку ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України  і не залежать від їх бажання.
Розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи сторін, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено господарським судом першої інстанції, згідно з п. 2.2.1 Статуту ПАТ "Укртелеком" предметом діяльності товариства, зокрема, є надання телекомунікаційних послуг, в тому числі послуг фіксованого місцевого, міжміського, міжнародного та рухомого (мобільного) зв`язку та інших телекомунікаційних додаткових (супутніх) послуг.
Вказані послуги на території Харківської області надаються Харківською філією ПАТ "Укртелеком", основним видом діяльності якого є діяльність у сфері проводового електрозв`язку, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У період з 01.01.2019 до 30.06.2019 (включно) ПАТ "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" надані послуги зв`язку на пільгових умовах населенню м. Лозова та населених пунктів, які входять до Лозівської міської ради Харківської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та мають право встановлені законодавством України пільги з їх оплати відповідно до  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про охорону дитинства" на загальну суму 57366,94 грн.
Крім того, у 2018 році позивачем на пільгових умовах надано послуги зв`язку населенню Панютинської селищної ради та Домаської сільської ради на загальну суму 2374,80 грн., з яких по Панютинській селищній раді – 2134,54 грн., по Домаській сільській раді – 240,26 грн.
Позивач подавав відповідачу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам, за кожний минулий місяць. Розрахунки за формою "2-пільга" щомісячно надсилались позивачем на електронну адресу відповідача, що підтверджується витягами з електронної пошти позивача щодо відправлення вихідних повідомлень на вищезазначену електронну адресу. Також, списки за формою "2-пільга" щомісячно надавались відповідачу у паперовому вигляді в якості додатків до листів, в яких позивач вимагав оплатити надані послуги пільговикам.
Як стверджує позивач, на підставі п. 11 Положення від 29.01.2003 № 117 відповідач був зобов`язаний щомісяця звіряти інформацію, що міститься в реєстрі з отриманою від позивача інформацією, та здійснювати розрахунки з ним на підставі поданих позивачем щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги, однак своїх зобов`язань зі звірки інформації та здійснення розрахунків з позивачем не здійснював.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що у 2018 році позивачем на пільгових умовах надано послуги зв`язку населенню Панютинської селищної ради та Домаської сільської ради,  за період з 01 січня по 30 червня 2019 року позивачем надано послуги зв`язку на пільгових умовах населенню м. Лозова, та населених пунктів які входять до Лозівської міської ради Харківської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають пільги та на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус війни ветеранів військової служби, ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Закону України "Про охорону дитинства" на загальну суму 59741,74 грн., у зв`язку з чим, вважав про наявність у позивача права на відшкодування вартості наданих послуг з державного  та місцевого бюджетів України на підставі Бюджетного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003.
Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що :
- факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань з відшкодування на користь позивача наданих останнім послуг пільговим категоріям населення за період з 01.01.2019 до 30.06.2019 підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовано;
- право позивача на отримання компенсації вартості послуг зв`язку, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України “Про Державний Бюджет України на 2019 рік” видатків на ці потреби не передбачено, оскільки, фінансові зобов`язання держави виникли не з наведеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним в цьому законодавстві особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів;
- Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області зобов`язане здійснити розрахунки з ПАТ "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" на підставі поданих ним щомісячних розрахунків за формою “2-пільга” щодо послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, у період з 01.01.2019 до 30.06.2019, оскільки певне право виникає у особи, а у держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання, не із Закону України “Про Державний Бюджет України” та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правового акта, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.
- неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян з боку органів державної влади, зокрема, м. Лозова та населених пунктів що входять до Лозівської міської ради, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку  відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) пільговим категоріям населення м. Лозова та населених пунктів що входять до Лозівської міської ради, та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.
Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»    визначено, що виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» розробка та виконання Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів здійснюється на підставі пріоритетності фінансування видатків для забезпечення надання державних соціальних гарантій.
Надання окремим категоріям громадян України пільг з оплати телекомунікаційних послуг (зокрема, послуг зв`язку) передбачено кількома законами, в тому числі: п. 19 ч. 1 статті 12, п. 10 ч. 1 статті 13, п. 18 ч. 1 статті 14, п. 20 ч. 1 статті 15 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”; п. 18 статті 6-1, п. 10 статті 6-2, п. 17 статті 6-3, п. 19 статті 6-4 Закону України “Про жертви нацистських переслідувань”; п. 11 статті 20 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист”; п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України “Про охорону дитинства”. 
У відповідності до частини третьої   статті 63 Закону України "Про телекомунікації"   телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.
Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених   постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295, установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.
Відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу регулюються   Бюджетним кодексом України.
Згідно зі   статтею 2 Бюджетного кодексу України   видатки бюджету - це кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом.
Відповідно до п. 20-4 ст. 91 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян віднесено до видатків місцевих бюджетів. 
Положеннями   статті 30 Бюджетного кодексу України   визначено, що видатки Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, що пов`язані з реалізацією державних програм, перелік яких визначено   статтею 87 цього Кодексу.
Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.
Аналогічні положення закріплені в абзаці третьому п. 2.11 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 № 309
Відповідно до пункту 9   статті 87 Бюджетного кодексу України   до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі на державні програми соціальної допомоги.
У відповідності до підпункту "б" пункту 4   статті 89 Бюджетного кодексу України   до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст, республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, державні програми соціального захисту.
За змістом   статті 102 Бюджетного кодексу України   видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга   статті 97 Бюджетного кодексу України).
Порядок та механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету встановлений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256   (далі Порядок №256).
Пунктами 2, 3 Порядку №256 передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).
Згідно пункту 5 Порядку №256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), зокрема, щодо пільг з послуг зв`язку.
З метою удосконалення обліку осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою,   Кабінет Міністрів України постановою від 29 січня 2003 року № 117   затвердив Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі Положення № 117).
Згідно з пунктом 3 Положення № 117  Управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад (далі уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання інформації про осіб, які мають право на пільги та забезпечують її автоматизоване використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1-пільга", в якій використовується індивідуальний ідентифікаційний номер пільговика у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; вносять до Реєстру відповідні уточнення у разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, підприємствам та організаціям, що надають послуги.
Відповідно до п. 10 Положення № 117 підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".
Пунктом 11 Положення № 117  визначено, що уповноважений орган щомісяця: 1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації; 2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою "5-пільга" та реєстр розрахунків згідно з формою "7-пільга"; акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга"; 3) до 15 числа подає: фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою "3-пільга"; Міністерству соціальної політики Автономної Республіки Крим, головним управлінням праці та соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій звіти згідно з формами "4-пільга" та "6-пільга".
Відповідно до ч. З ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з  ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
   З огляду на викладене, чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, при цьому, такі зобов`язання виникають безпосередньо із законів України.
Наведеним вище спростовуються  доводи відповідача в апеляційній скарзі  про те, що на даний час жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку для органів соціального захисту здійснювати відшкодування пільг окремим категоріям громадян з послуг зв`язку.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на  лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно  сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею  525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання  або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже оскільки позивачем як оператором телекомунікації  у певні періоди ( у 2018 році та з 01.01.2019 до 30.06.2019 (включно) надано телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян за пільговими тарифами на загальну суму  59741,74 грн., однак відповідач не виконав своїх зобов`язань з відшкодування понесених позивачем втрат внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у спірному періоді в зазначеній сумі, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі,  щодо безпідставності позовних вимог у зв`язку з відсутністю укладеного договору про порядок відшкодування витрат на надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян за рахунок коштів місцевого бюджету є необґрунтованими, так як чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України, норми яких було наведено вище.
Такої правової позиції дотримується   Велика Палата Верховного Суду   у постановах від 17.04.2018 у справах №927/291/17, №906/621/17, №911/4249/16,   Касаційний господарський суд   у постановах зі справ від 28.10.2019 №911/2575/18, від 24.07.2018 №907/609/17, від 04.07.2018 №908/938/17, від 27.06.2018 №905/280/17, від 26.06.2018 №924/781/17, від 21.06.2018 №915/1561/17, від 18.06.2018 №909/519/17, від 06.06.2018 №911/1541/17, від 05.06.2018 №922/2141/17, від 04.06.2018 №905/2074/17, від 23.05.2018 №909/1014/16, від 08.05.2018 №908/657/17, від 07.05.2018 №921/442/17-г/7, від 13.04.2018 №908/985/17, від 05.04.2018 №921/373/17-г/14, від 27.03.2018 №925/246/17, від 23.03.2018 №904/6252/17, від 16.01.2020 911/1165/19.
Відповідач в апеляційній скарзі як на одну з підстав для відмови у позові посилається на те, що місцевому самоврядуванню передано додаткові державні повноваження у сфері освіти, соціального захисту та охорони здоров`я без необхідного на їх виконання фінансового ресурсу.
Однак колегія суддів не може погодитися із такими посиланнями, зважаючи на таке.
Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу та статті 617 Цивільного кодексу України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності. Також норми чинного законодавства України, що визначають порядок надання пільг з оплати послуг зв`язку, не ставлять надання таких пільг в залежність від наявності чи відсутності бюджетного фінансування.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).
Зокрема, у   рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України   вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2.).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Відповідно до   статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного   рішення   зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Також колегія суддів не може погодитися із доводами відповідача в апеляційній скарзі про те, що розрахунки видатків на відшкодування витрат, які надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Доказом, який підтверджує наявність чи відсутність зобов`язань сторін, є первинні бухгалтерські документи. Натомість, розрахунки видатків на відшкодування витрат підтверджує лише факт надання послуг та містить суму, яка підлягає оплаті, але не є письмовою вимогою про оплату, в отриманих листах з додатками « 2-пільга» та «З-пільга», не містились вимоги про оплату, а лише  звернення з проханням про надання інформації стосовно громадян пільгових категорій.
При цьому, колегія суддів виходить з того, що, як вже зазначалося, зобов`язання відповідача щодо відшкодування понесених позивачем витрат внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах виникає безпосередньо із закону, Положенням № 117  визначено механізм здійснення такого відшкодування, поряд з цим,  даний нормативно-правовий акт не передбачає  обов`язку оператора надсилати вимогу Уповноваженому органу про відшкодування витрат щодо надання послуг на пільгових умовах, як не  ставить обов`язок Уповноваженого органу здійснити таке відшкодування в залежність від наявності чи відсутності у оператора первинних документів на підтвердження заборгованості.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного  рішення відсутні.
Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням  положень статті 129 ГПК України, здійснені  ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 129, 270,  пунктом 1 частини 1 статті 275, 276 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 09.12.2019 по справі № 922/3328/19  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   12.03.2020 

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко