Постанова
Іменем України
 
10 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 735/412/18
 
провадження № 61-3717св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргузаступника прокурора Чернігівської області на постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у складі суддів: Шарапової О. Л.,                   Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., 
 
учасники справи:
позивач -  прокурора Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Коропської селищної ради Чернігівської області,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року прокурор Бахмацької місцевої прокуратури звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Коропської селищної ради, Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки.
В обґрунтування позову зазначив, що 02 червня 2006 року між Коропською районною державною адміністрацією Чернігівської області та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки. Однак в порушення вимог даного договору відповідачем не вносилась орендна плата, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 07 лютого 2018 року складає 26 997 грн 48 коп. Отже, у зв`язку з порушенням істотних умов договору він підлягає достроковому розірванню.
30 травня 2018 року до початку першого судового засідання прокурором подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість із орендної плати за користування земельною ділянкою в розмірі 27 666 грн 43 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 09 серпня                   2018 року позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений  02 червня 2006 року між Коропською районною державною адміністрацією Чернігівської області та ОСОБА_1 Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Коропської районної державної адміністрації Чернігівської області заборгованість із орендної плати у розмірі 27 666 грн 43 коп. Вирішено питання про судові витрати. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з аналізу положень                        статті 32 Закону України «Про оренду землі» та умов спірного договору слідує, що систематична несплата орендної плати є підставою для розірвання договору.  Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗКУкраїни підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Таким чином, враховуючи обставини справи та аналіз наведених норм законодавства, умов договору оренди, вбачається, що орендар  ОСОБА_1 не виконав обов`язків покладених на нього договором та Законом України «Про оренду землі», що є підставою для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього. Після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.Тобто, у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря, й обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства « Мештера Й. І. » з дня його державної реєстрації, а  тому сторонами у справі мають бути юридичні особи. Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади та органами місцевого самоврядування щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що з 18 січня 2007 року за договором оренди земельної ділянки від 02 червня 2006 року обов`язки орендаря перейшли до фермерського господарства «Мештера Й. І. », яке згідно інформації органів фіскальної служби і є платником орендної плати, тобто ОСОБА_3 як фізична особа не є належним відповідачем у справі, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції слід скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 (1) Доводи касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області просить скасувати постанову апеляційного суду та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому провадження у справі необхідно закрити. Відмова судом у позові по суті позбавляє позивача права звернутися із цим позовом в іншому провадженні за правилами підвідомчості. 
 
(2) Позиція ОСОБА_1 . 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не вбачав підстав для відмови у відкритті провадження у справі у зв`язку з її непідвідомчістю. За договором оренди земельної ділянки він має статус фізичної особи, а не підприємця, тому спір цивільно-правовий. Просив вирішити питання про компенсацію йому витрат на правову допомогу в межах касаційного розгляду справи у розмірі 3 тис. грн. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Коропського районного суду Чернігівської області цивільну справу. 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди установили, що  02 червня 2006 року між Коропською районною державною адміністрацією Чернігівської області в особі голови   Усенка А . П .  з одного боку та   ОСОБА_1  з другого боку укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано у Коропському відділі Чернігівської РФ ЦДЗК 15 листопада                   2006 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 180684300002. Згідно договору земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) в установленому законом порядку.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фермерське господарство «Мештера Йосипа Івановича» зареєстровано 18 січня 2007 року (а. с. 34-37). 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 4 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, установлено, що юридичні особи та фізичні особи- підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
У справі, яка розглядається, фермерське господарство як юридична особа зареєстровано в установленому законом порядку після отримання відповідачем прав на земельну ділянку, виділену для ведення фермерського господарства, а тому спір підвідомчий господарському суду.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і далі у редакції, чинній на час надання відповідачеві земельної ділянки, укладення оспорюваного договору) фермерське  господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом.  
Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради (частина перша статті 5, частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 згаданого Закону).
Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Зі змісту положень статті12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земельфермерського господарства.
Із системного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.
Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 рокуу справі № 348/992/16-ц (провадження                                   № 14-5цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц (провадження                       № 14-157цс18). 
Суди встановили, що фермерське господарство «Мештера Йосипа Івановича» зареєстровано 18 січня 2007 року.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря, й обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства « Мештера Й. І. » з дня його державної реєстрації, а  тому сторонами у справі є юридичні особи.Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади та органами місцевого самоврядування щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства. 
Разом з тим, апеляційний суд припустився помилки щодо правових наслідків розгляду спору між юридичними особами, відмовляючи у позові по суті. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
За змістом частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції та оскаржуваної постанови апеляційного суду й закритття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255, статті 414 ЦПК України.
 
Щодо наслідків закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України
 
Зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».
 
Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
 
З огляду на те, що колегія суддів вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.
 
Щодо клопотання заступника прокурора Чернігівської області про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити, що за змістом пункту 3 частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах. 
 
Ураховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду викладала висновок щодо питання предметної та суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах у своїх постановах, справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Що стосується витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, необхідно зазначити таке.
 
Відповідно до підпунту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
 
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просив вирішити питання про компенсацію йому витрат на правову допомогу в межах касаційного розгляду справи у розмірі 3 тис. грн.
 
Разом з тим, касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області, на заперечення якої відповідач надав відзив, що потребував отримання послуг професійного адвоката, задоволено, а тому витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу не підлягають компенсації за рахунок позивача. 
 
Керуючись статтями 255, 256, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
У задоволенні клопотання заступника прокурора Чернігівської області про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області задовольнити. 
 
Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 09 серпня                   2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року скасувати.
 
Провадження у справі за позовом прокурора Бахмацької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, Коропської селищної ради, Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки закрити.
 
Позивачу роз`яснюється, що спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. 
 
На виконання вимог статті 256 ЦПК України позивачу роз`яснюється про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, вказаний строк не може перевищувати десяти днів з дня закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). 
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                     В. М. Сімоненко 

Судді:                                                                                А. А. Калараш

                                                                                             С. Ю. Мартєв

                                                                                         Є. В. Петров  

                                                                                          С. П. Штелик