ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4648/20 Справа № 211/5616/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/5616/19 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач – Акціонерне товариство «Українська залізниця», в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Виробничий структурний підрозділ «Криворізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця»
відповідач –  ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 24 січня 2020 року, -

       ВСТАНОВИВ:        

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця», в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Виробничий структурний підрозділ «Криворізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення неустойки.
В обґрунтування позову зазначено, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області та фізичною особою-підприємцем  ОСОБА_1 , було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3566-ОД від 31 серпня 2009 року. 
Згідно з п.п.1.1., 1.2. Договору оренди відповідач прийняла в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - частину нежитлового вбудованого приміщення в будівлі вокзалу станції Кривий АДРЕСА_1 Головний площею 4,3 кв. м., розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі двоповерхової будівлі, що перебувало на балансі державного підприємства «Придніпровська залізниця», з метою розміщення торгівельного об`єкту з продажу книг, газет і журналів виданих українською та іноземними мовами.
Згідно з п. 10.1., Договір оренди був укладений строком на 2 роки 11 місяців, та який діяв з 31.08.2009 року до 30.07.2012 року, включно. До Договору оренди складалися Додаткові угоди та Додаткові Договори від 17.08.2012 року, від 16.07.2015 року, від 11.02.2016 року, від 18.03.2016 року, від 18.07.2016 року, від 24.10.2016 року, від 28.11.2016 року, від 24.04.2017 року, від 26.06.2017 року, від 22.12.2017 року, від 09.01.2018 року, умовами яких строк дії Договору оренди пролонговувався.
11.02.2016 року між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено Додатковий договір до Договору оренди нерухомого (або іншого) майна щодо зміни орендаря, зміни розміру та порядку оплати орендної плати. Відповідно до умов цього Додаткового договору від 11.02.2016 року з 01.12.2015 року орендодавцем за Договором оренди стало публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до п.3.6 Договору оренди, в редакції Додаткового договору до Договору оренди від 11.02.2016 року, орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. 04.05.2018 року відповідач та ПАТ «Укрзалізниця» підписали Додатковий договір до Договору оренди, відповідно до якого Договір оренди пролонговувався з 01 квітня 2018 по 30 червня 2018 року включно, без подальшого продовження. Додатково Відповідачу направлялися листи листи від 24.04.2018 №ФБМЕС-01/205 та від 20.06.2018 року № 1892 від 19.07.2018 № 2151 про необхідність негайного звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії Договору оренди, повернення такого майна балансоутримувачу за актом приймання-передачі та сплати орендної плати, а також про обов`язок сплатити неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування річчю за час прострочення. Відповідно до п.10.9 Договору оренди чинність цього Договору припиняється, в тому числі, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. 
Таким чином, з 01 липня 2018 року Договір оренди нерухомого майна № 12/02- 3566-ОД від 31.08.2009 року є таким, що припинив свою дію. 
Листом від 24.04.2018 року №ФБМЕС-01/205 відповідач додатково була повідомлена позивачем про необхідність після закінчення строку дії Договору оренди негайно звільнити орендоване майно, а також про зобов`язання сплачувати неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення. Згідно з п.10.11. Договору оренди у разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу. Відповідно до п.10.12 Договору оренди Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання Сторонами акта приймання- передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення- Майна покладається на Орендаря. Відповідно до п.3.12 Договору оренди, у разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання- передавання включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції до державного бюджету та Балансоутримувачу. Відповідно до п.10.13 Договору оренди, якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна після припинення договору. Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення.
Відповідач звільнила орендоване приміщення 31.08.2018 року, про що було складено двосторонній Акт приймання – передачі нерухомого майна, орендованого по договору оренди від 31.08.2009 року № 12/02-3566-ОД. При підписанні цього Акту приймання-передачі зазначено, що орендар (Відповідач) має заборгованість згідно з умовами п.3.12 та п.10.13 Договору оренди, яка склала 2140,89 грн., включаючи заборгованість у розмірі 43,95 грн. відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг за Договором №54 від 31.08.2009 №ПР/БМЕС-10292/НЮдч, яка була сплачена відповідачем у грудні 2018 року. Враховуючи той факт, що відповідач не звільнила орендоване приміщення негайно після закінчення строку дії Договору оренди та не звільнила його протягом 3-х робочих днів після закінчення строку дії Договору оренди, а займала його ще два місяці, вона зобов`язана сплати оренду плату та неустойку у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування Майном за час прострочення - за липень, серпень 2018 року. 
Після підписання Акту приймання-передачі нерухомого майна відповідачу було надано Рахунки №633 та №634 від 31.08.2018 року з нарахуванням орендної плати та неустойки за липень, серпень 2018 року. 01.11.2018 року відповідач частково сплатила зазначений борг у розмірі 700 грн. Залишок боргу складає неустойка у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування Майном за час прострочення становить 1396,94 грн. 
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування приміщенням - частиною нежитлового вбудованого приміщення в будівлі вокзалу станції Кривий Ріг Головний площею 4,3 кв.м., розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 , за час прострочення за липень, серпень 2018 року в розмірі 1396 грн. 94 коп. та витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування приміщенням - частиною нежитлового вбудованого приміщення в будівлі вокзалу станції Кривий АДРЕСА_1 Головний площею 4,3 кв.м., розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 , за час прострочення за липень, серпень 2018 року в розмірі 1396 грн. 94 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції був неуповноважений розглядати даний спір в порядку цивільного провадження, оскільки позивач, як юридична особа, просить стягнути заборгованість за договором, укладеним між ним та відповідачем – фізичною особою підприємцем. 
Крім того відповідач зауважує, що ні відповідачем, ні позивачем протягом терміну дії договору, заяви про припинення вище зазначеного договору не було, тому договір було продовжено, доказів того, що відповідач отримувала повідомлення про припинення договору оренди, позивачем суду не надано.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі, з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача розміру подвійної орендної плати за користування приміщенням - частиною нежитлового вбудованого приміщення в будівлі вокзалу станції Кривий Ріг Головний площею 4,3 кв.м., розміщеної за адресою: АДРЕСА_1 , за час прострочення за липень, серпень 2018 року.
Проте, колегія не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»  суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Згідно зі статтею 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.
Разом з тим, статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу .
Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України .
За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Згідно ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Відповідно до ст. 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб, згідно зі статтею 51 ЦК України, застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»  передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.  
Відповідно до статті 52 ЦК України, ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14?144цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, провадження № 12-249гс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі №127/23144/18.
Як вбачається із матеріалів справи, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Дніпропетровській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3566-ОД від 31 серпня 2009 року.
Згідно з п. 10.1., Договір оренди був укладений строком на 2 роки 11 місяців, та який діяв з 31.08.2009 року до 30.07.2012 року, включно. До Договору оренди складалися Додаткові угоди та Додаткові Договори від 17.08.2012 року, від 16.07.2015 року, від 11.02.2016 року, від 18.03.2016 року, від 18.07.2016 року, від 24.10.2016 року, від 28.11.2016 року, від 24.04.2017 року, від 26.06.2017 року, від 22.12.2017 року, від 09.01.2018 року, умовами яких строк дії Договору оренди пролонговувався.
11.02.2016 року між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено Додатковий договір до Договору оренди нерухомого (або іншого) майна щодо зміни орендаря, зміни розміру та порядку оплати орендної плати. Відповідно до умов цього Додаткового договору від 11.02.2016 року з 01.12.2015 року орендодавцем за Договором оренди стало публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до п.3.6 Договору оренди, в редакції Додаткового договору до Договору оренди від 11.02.2016 року, орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця. 
Також, 04.05.2018 року відповідач, як фізична особа-підприємець, та ПАТ «Укрзалізниця» підписали Додатковий договір до Договору оренди, відповідно до якого Договір оренди пролонговувався з 01 квітня 2018 по 30 червня 2018 року, включно, без подальшого продовження.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 22.11.2018 р. відповідач припинила свою діяльність в якості підприємця.
Ураховуючи, що позов Акціонерне товариство «Українська залізниця» до ОСОБА_1 стосується спору, що виник при виконанні правочину у господарській діяльності, тому, суд першої інстанції не врахував те, що розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
Спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору оренди, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто, стороною правочину виступала фізична особа – підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.
У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення, її господарські зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Оскільки, спірні правовідносини виникли щодо виконання фізичною особою-підприємцем умов господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача з втратою статусу фізичної особи-підприємця не припинилися, колегія суддів приходить до висновку про належність спору до юрисдикції господарського суду.
Згідно із частиною 1 статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно з ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.  Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у даній справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати, понесені відповідачем на сплату судового збору за подачу апеляційної скраги в розмірі 2881,50 грн.
Керуючись ст.ст.255, 256, 367, 368, 374, 377, 381, 382, 384, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Виробничий структурний підрозділ «Криворізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки – закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
Роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутись до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Господарського суду дніпропетровської області.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Виробничий структурний підрозділ «Криворізьке територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: