СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2020 р.                                                                         Справа № 905/2186/18  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя  Пелипенко Н.М. 
секретар судового засідання  Полупан Ю.В.
за участю представників:
позивача - Амельченко С.О., дов.№61 від 26.12.2019 (копія у справі)   
відповідача - не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (вх. №1207Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 (суддя Ніколаєва Л.В., повний текст рішення складено та підписано 27.01.2020) по справі №905/2186/18 
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Донецьк
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Протей", м. Маріуполь
про зобов`язання укласти договір оренди,-

ВСТАНОВИЛА:

РВ ФДМУ по Донецькій області звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ "Протей" про укладання договору №4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 16.02.1999 №327/1999 в редакції позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставну відмову відповідача в укладанні договору №4 про внесення змін до договору оренди №327/1999 від 16.02.1999 з огляду на обов`язковість приведення договору оренди у відповідність з приписами чинного законодавства в частині здійснення незалежної оцінки об`єкта оренди і визначення розміру орендної плати з врахуванням вартості майна. 
Рішенням господарського суду Донецької області від 04.03.2019 у справі №905/2186/18, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.05.2019, у задоволенні позовних вимог РВ ФДМУ по Донецькій області відмовлено.
Постановою Верховного суду від 08.08.2019 касаційну скаргу РВ ФДМУ по Донецькій області задоволено частково. Рішення господарського суду Донецької області від 04.03.2019 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 у справі №905/2186/18 скасовано. Справу № 905/2186/18 передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області. 
Рішенням Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 у справі №905/2186/18  в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 у справі №905/2186/18 в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилається на те, що суд першої інстанції, при вирішення оскаржуваного рішення порушив норми процесуального права, не застосував норми матеріального права, які обов`язково мали бути застосовані до спірних правовідносин, а також не дослідив та не надав належної правової оцінки доводам скаржника.  
При цьому заявник обґрунтовує можливість подання апеляційної скарги тим, що Наказом Фонду державного майна України №467 від 16.05.2019 прийнято рішення про утворення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області. Відповідно до Наказу Фонду державного майна України №639 від 02.07.2019 днем початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях є 02.07.2019. Отже, з урахуванням наведеного, з 02.07.2019 саме Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях є правонаступником прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відсутність заперечень з боку орендаря та орендодавця за договором оренди від 16.02.1999 протягом місяця з дати закінчення його дії, не може свідчити про його автоматичне поновлення на тих самих умовах, оскільки єдиною передумовою для продовження дії такого договору оренди в силу вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629, є проведення нової оцінки орендованого майна з метою визначення нового розміру орендної плати, що є істотною умовою договору. Крім того, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо відсутності підтвердження приналежності державного майна до нерухомого майна.
22.04.2020 проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями у справі №905/2186/18 та сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Істоміна О.А., суддя  Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях із встановленням строку для учасників справи для подання відзивів на апеляційну скаргу та інших клопотань та заперечень, призначено її до розгляду на 26.05.2020.
В ході судового засідання представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача - ТОВ «Протей» не скористався наданим процесуальним правом на участь в судовому засіданні. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення, і справу розглядати за наявними матеріалами без його участі.
У відповідності до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо документів для розгляду апеляційної скарги по суті, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу й порушення прав сторін щодо розгляду справи судом упродовж розумного строку, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача.
За приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі статтею 236 зазначеного Кодексу судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.
16.02.1999 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем (позивач по справі) та ТОВ "Протей", як орендарем (відповідач по справі) укладено договір оренди №327/99, за умовами якого орендар приймає в оренду державне майно - окреме індивідуально визначене майно - частину території автогосподарства, загальною площею -16000 кв.м., що знаходиться з адресою: м. Маріуполь, вул.Червонофлотська,125. 
В подальшому, зміни до договору сторони оформлювали у вигляді додаткових угод. 
Так, за умовами договору вартість переданого в оренду державного майна станом на 24.04.2001 становить 81.560,00 грн. (п. 1.2 в редакції додаткової угоди №1 від 01.06.2001). Відповідно до п. 2.1 договору власником орендованого майна залишається держава, а орендар володіє та користується цим майном на протязі строку оренди. Майно передається в оренду за актом прийому - передачі (п.2.4 договору). 
Згідно п. 3.1 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 01.06.2001) орендна плата визначена відповідно до чинного законодавства, згідно до розрахунку орендної плати і сплачується до державного бюджету щомісяця не пізніше 10 числа наступного за звітним періодом місяця, з урахуванням щомісячного індексу інфляції. Розмір орендної плати може бути змінений на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів, та в інших випадках передбачених діючим законодавством України (п. 3.2 договору).
Відповідно до п. 7.1 договору (в редакції договору №3 від 13.12.2005 про внесення змін до договору оренди від 16.02.1999) чинний договір діє з 16.02.1999 по 16.02.2015.
Згідно з Розрахунком орендної плати від 01.06.2001 вартість майна переданого в оренду, станом на 24.04.2001 складає 81.560,00 грн; орендна ставка складає 10%; орендна плата в рік складає 8156,00 грн, орендна плата в місяць: 679,67 грн.
01.06.2001 за актом прийому-передачі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області передало ТОВ "Протей" державне майно - окреме індивідуально визначене майно - частину території автогосподарства загальною площею 16000 кв.м., розташоване за адресою: м.Маріуполь, вул. Краснофлотська, 125 для надання ринкових послуг суб`єктам підприємницької діяльності відповідно до договору оренди №327/99.
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області №00414 від 23.06.2018 зобов`язано Відділ з питань оренди державного майна забезпечити внесення змін в частині заміни розділів 1-9 новими розділами 1-12 договору оренди нерухомого майна від 16.02.1999 №327/99 (строк дії договору оренди до 16.02.2031), укладеного між Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області та ТОВ "Протей", підготувавши договір №4 про внесення змін до вказаного договору. Крім того, вирішено провести перерахунок орендної плати з 17.02.2015 на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.
26.06.2018 на підставі виданого наказу, позивач листом направив відповідачу для підписання три примірники проекту договору №4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 16.02.1999 №327/99, які отримано відповідачем 04.07.2018, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.
В свою чергу відповідач, листом від 20.07.2018, звернувся до позивача з проханням роз`яснити необхідність підписання нової редакції договору або внесення змін з посиланням на норми діючого законодавства враховуючи наявність діючого договору, строк якого закінчується у 2031 році. Також, зазначив, що до отримання відповідних роз`яснень не вважає за можливе підписувати цей проект договору, оскільки запропоновані зміни до діючого договору є необґрунтованими та недоцільними. 
В наслідок не підписання відповідачем примірників проекту договору №4, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області у листопаді 2018 звернулося до господарського суду з позовною заявою про укладення договору №4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 16.02.1999 №327/1999 в редакції позивача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, РВ ФДМ України по Донецькій області посилається на обов`язковість приведення договору оренди у відповідність з приписами чинного законодавства в частині здійснення незалежної оцінки об`єкта оренди та визначення розміру орендної плати. При цьому позивач зазначав, що відповідач знаючи про недопустимість продовження строку дії договору оренди без здійснення незалежної оцінки орендованого майна та проведення перерахунку орендної плати за договором оренди, не тільки ухилився від добросовісної поведінки сторони за договором, але й відмовився від підписання договору №4 про внесення змін (в редакції позивача), необхідність чого прямо передбачена ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 19, 20 Методики оцінки об`єктів оренди №629, п. 8 Методики розрахунку орендної плати та п. 3.2 договору оренди від 16.02.1999.
При новому розгляді справи судом встановлено, що 19.10.2005 між  РВ ФДМУ по Донецькій області (орендодавець, позивач по справі) та ТОВ "Протей" (орендар, відповідач) було укладено договір №2 про внесення змін до договору оренди №327/1999 від 16.02.1999, згідно з яким п.1.1 р.1 договору викладено у наступній редакції: "Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування - окреме індивідуально визначене майно: покриття площею 5 355 кв. м., яке вкрите залізобетонними  плитами; бетонне покриття площею 502 кв. м; загородження довжиною по периметру 348 м, яке змонтовано з залізобетонних плит. Вартість майна визначена згідно з експертною оцінкою станом на 01.11.2000 у сумі 81.560,00 грн".
Також, під час нового розгляду справи відповідачем надано до суду витяг зі звіту з проведення експертної оцінки, який був складений 08.11.2000, та згідно з яким вартість об`єкта експертної оцінки, розташованого за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Краснофлотська,125, станом на 01.11.2000 складає 81.560,00 грн (т. 2 а.с. 90-92).
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, знову дійшов висновку про відсутність підстав для укладання договору №4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 16.02.1999 в редакції позивача. Як і під час першого розгляду даної справи в місцевому господарському суді, позивач не надав належних доказів проведення оцінки об`єкту оренди на момент продовження строку дії спірного договору (16.02.2015), хоча саме регіональне відділення Фонду державного майна України є замовником незалежної оцінки майна. Крім того, суд зазначив, що при здійснені розрахунку орендної плати за базовий місяць оренди позивачем використана вартість об`єкта оренди за висновком про вартість майна станом на 2001, тобто за оцінкою оренди, що була зроблена більш як три роки тому. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Матеріали справи свідчать, що в даному випадку спір у справі стосується укладання договору №4 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 16.02.1999 №327/1999 в редакції позивача, оскільки при продовженні строку дії оренди відповідачем не здійснено нової оцінки об`єкту оренди та, відповідно, не змінено розмір орендної плати.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 Цивільного кодексу України).
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.
Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об`єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об`єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. (ст. 284 Господарського кодексу України).
В силу положень ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності. 
Об`єктами оренди за цим Законом є: нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Відповідно до ст. 5 вказаного Закону орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.
Касаційний господарський суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили належним чином обставини, зокрема, не надали правову оцінку обставинам щодо статусу орендованого майна та повноважень Регіонального відділення ФДМ України по Донецькій області як орендодавця такого майна.
Виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, місцевим господарським судом були виконані відповідні заходи по встановленню статусу орендованого майна, з зв`язку з чим останнім було надіслано певні запити.
Так, в матеріалах справи міститься копія листа Маріупольського БТІ від 28.07.2010 №366, в якому зазначено, що відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності нерухомого майна від 07.02.2002 №7/5, зареєстрованого Міністерством юстиції України від 18.02.2002 реєстрації права власності підлягають лише об`єкти нерухомого майна, що прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, що не пов`язані фундаментом із землею. Тому, розташовані по вул. Краснофлотській, 125 майданчик, огорожа та бетонне покриття є тимчасовими спорудами та реєстрації не підлягають.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 15.10.2019 відсутні дані про реєстрацію об`єктів, що є предметом договору оренди.
Натомість, зі змісту наявних у справі заяви та листа позивача від 10.03.2015 №11-06-05-01036, від 15.05.2015 №11-06-05-02129 вбачається, що об`єкт, що є предметом договору оренди №327/1999 від 16.02.1999 з урахуванням договору №2 від 19.10.2005 про внесення змін до нього, знаходиться на балансі ОП "АМП".
В свою чергу, як було досліджено судом першої інстанції, станом на 01.01.2011 індивідуально визначене майно у вигляді: покриття площею 5 355 кв. м., яке вкрите залізобетонними  плитами; бетонне покриття площею 502 кв. м; загородження довжиною по периметру 348 м, яке змонтовано з залізобетонних плит, що розташовано за адресою: 87533, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Краснофлотська, 125 на балансі або у власності ОП "АМП" не перебувало, що підтверджується балансом та розшифровкою строки №30 балансу. Будь-які документи щодо належності вказаного індивідуально визначеного майна до ОП "АМП" або державної власності відсутні (у реєстрі власності державного майна не перебуває).
Одночасно, з метою з`ясування статусу орендованого майна та повноважень РВ ФДМУ по Донецькій області як орендодавця такого майна, місцевим судом здійснено запит до ФДМУ з приводу надання інформації щодо знаходження в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності орендованого майна, щодо належності такого майна до державної власності, щодо органу, який має повноваження розпорядження цим майном (передання в оренду), щодо балансоутримувача цього майна.
Однак, на час вирішення справи по суті судом не одержано відповідь Фонду державного майна України. 
Таким чином, спірне майно, що є об`єктом оренди за договором оренди №327/1999 від 16.02.1999р. з урахуванням договору № 2 від 19.10.2005р., а саме: окреме індивідуально визначене майно: покриття площею 5 355 кв. м., яке вкрите залізобетонними плитами; бетонне покриття площею 502 кв. м; загородження довжиною по периметру 348 м, яке змонтовано з залізобетонних плит, що розташовано за адресою: м. Маріуполь, вул. Краснофлотська, 125, є окремим індивідуально визначеним рухомим майном. 
Органи державної влади, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.
Отже, враховуючи вищенаведене, у позивача наявні повноваження орендодавця щодо об`єкту оренди за договором оренди №327/1999 від 16.02.1999 з урахуванням договору №2 від 19.10.2005, оскільки в силу положень ст. ст. 4, 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" регіональні відділення можуть виступати орендодавцями не лише нерухомого майна, а і окремого індивідуально визначеного майна (рухомого чи нерухомого) підприємств, в т.ч. що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). 
Одночасно, суд враховує принцип презумпції правомірності правочину, який закріплено у ст. 204 ЦК України, а також те, що договір оренди №327/1999 від 16.02.1999 не оспорювався сторонами та не визнаний у встановленому порядку недійсним.
За приписами ст. 17 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Відповідно до п. 7.5 договору за відсутності заяви однієї із сторін про припинення чи зміну даного договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. За положеннями договору сторонами було встановлено строк його дії до 16.02.2015.
Сторонами не оспорюється факт продовження користування відповідачем предметом оренди після вказаної дати. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача протягом місяця після закінчення передбаченого договором строку його дії з відповідною заявою до відповідача про припинення договору чи зміну його умов. 
Таким чином, строк дії договору оренди №327/99 від 16.02.1999 відповідно до положень ст. 764 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України, ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та умов договору продовжено на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Разом з цим, з 24.05.2011 законодавцем встановлено умову обов`язкового проведення переоцінки об`єкта оренди. 
Так, відповідно до ст. 11 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.
Пунктом 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629, оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати. Оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому. Передбачені цією Методикою послуги з проведення незалежної оцінки об`єкта оренди (активів, що входять до складу об`єкта оренди) та аудиторської перевірки об`єкта оренди оплачує орендар. Результати незалежної оцінки є чинними протягом шести місяців від дати оцінки, якщо інший строк не передбачений у звіті щодо незалежної оцінки.
Враховуючи, що остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому (у 2001 році), перед продовженням (поновленням) договору оренди обов`язково мала бути проведена оцінка. 
Однак, матеріали справи не місять доказів проведення позивачем відповідної оцінки. 
При цьому, діючим законодавством не передбачено, що така оцінка повинна проводитися саме орендарем. Так, відповідно до Положення про конкурсний відбір суб`єктів оціночної діяльності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 29.08.2011 року №1270 (яке діяло на момент продовження строку дії спірного договору), замовником незалежної оцінки майна визначено саме регіональні відділення Фонду державного майна України. Таким чином, обов`язок щодо своєчасного проведення оцінки, як умови продовження дії договору оренди, в даному випадку покладається на позивача. 
Відповідальність за бездіяльність або помилку державного органу - відповідного регіонального відділення Фонду державного майна України, яка полягала у своєчасному не проведенні оцінки об`єкта оренди, не пред`явленні заперечень щодо продовження дії договору або ініціюванні питання щодо внесення відповідних змін до нього у встановлений строк, не може бути покладена на відповідача. 
В свою чергу відповідач, за умов належного виконання ним усіх умов договору, а також відсутності відповідних заперечень орендодавця протягом місяця з моменту закінчення строку дії договору, має правомірні очікування на відповідне дотримання умов цього договору з боку контрагента, зокрема, щодо продовження користування орендованим майном на умовах, що визначенні договором №327/99 від 16.02.1999, на наступний термін.
Позиція позивача про неможливість "автоматичної" пролонгації договору суперечить заявленим ним позовним вимогам, оскільки неможливо внести зміни до договору, який припинив свою дію.
Необґрунтованими є вимоги позивача про внесення змін до договору оренди з визначенням вартості орендованого майна станом на 24.04.2001 у розмірі 81.560,00 грн, тобто за оцінкою, що була зроблена більш як три роки тому, та яка вже встановлена сторонами при укладанні додаткової угоди №2 від 01.06.2001 до договору №327/1999 від 16.02.1999. В той же час, позовна заява фактично ґрунтується на тому, що для продовження дії договору сторони мають внести до нього зміни на підставі нової оцінки майна.
Щодо доводів апеляційної скарги, то вони фактично зводяться до того, що суд першої інстанції повинен був дослідити норми чинного законодавства щодо необхідності перерахунку орендної плати за договором оренди, обов`язковості проведення оцінки об`єкта оренди, наявності передумов для внесення змін до договору оренди.
Проте, аргументи позивача в апеляції суперечать рішенню суду першої інстанції,  оскільки судом докладено було проаналізовано норми матеріального права, що слід застосовувати до спірних правовідносин. 
Так, в своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно здійснив ідентифікацію об`єкту оренди та прав позивача на це майно. Проте, позивач залишив поза увагою вказівки Верховного суду в постанові від 08.08.2019, які стосувались саме цього питання та в силу приписів ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими, що зазначив суд першої інстанції під час нового розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа    "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі    "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Колегія суддів зауважує, що  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 у справі № 905/2186/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Оскільки апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням   положень статті 129 ГПК України, здійснені   ним судові витрати за апеляційною скаргою - не відшкодовуються.
Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,    колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Здійснити заміну позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області його правонаступником Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях.
Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 17.01.2020 у справі №905/2186/18  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено   01.06.2020 

Головуючий суддя                                                                    О.А. Істоміна

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко