Дата документу 13.04.2020 Справа № 320/1137/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 320/1137/19 Головуючий у 1 інстанції:Фомін В.А. 
 
провадження № 22-ц/807/774/20       Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2020                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.07.2018р. з вини відповідача, який порушив ПДР України, сталася ДТП, в результаті якої вона як пасажир автомобілю Ford Transit отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Вироком Приморського районного суду Запорізької області від 04.10.2018р. ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 6 800 грн. з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. В межах кримінального провадження нею цивільний позов не заявлявся у зв`язку з тим, що вона перебувала на лікарняному та проходила реабілітацію. Просила стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальної шкоди, непокриту страховим відшкодуванням, у розмірі 4000 грн., а також на відшкодування моральної шкоди - 500 000 грн. 

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, 4000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., витрати на проведення експертизи у сумі 2700 грн., а всього - 106 700 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1536,80 грн. на користь держави.
В задоволені інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну ска-
ргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення вимог позивача та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Незважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000 грн., справа не є складною, у спірних правовідносинах склалась судова практика, мається правова позиція касаційного суду, у справі не потребується надання особистих пояснень сторонами, не заявлено клопотань, які потребують вирішення у судовому засіданні із заслуховуванням думки учасників. Крім того, позов про відшкодування моральної шкоди задоволено на суму 100 000 грн., і рішення в цій частині не оскаржено позивачем, а відповідачем наголошується на недоведеності спричинення позивачу моральної шкоди взагалі. Тому колегія вважала за можливе розглядати справу на стадії апеляційного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним. 

Судом встановлено, що вироком Приморського районного суду Запорізької області від 04.10.2018р. ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому було призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн. із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік ( а.с. 7-9). 

Вказаним вироком встановлено винуватість ОСОБА_1 в настанні дорожньо-транспортної пригоди 04.07.2018р., наслідком якої стало спричинення тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_2 та механічних пошкоджень автомобілю Ford Transit, р.н. НОМЕР_1 , власником якого є позивач.

У вироку зазначено, що під час ДТП ОСОБА_2 завдано тілесні ушкодження у вигляді закритих переламів кісток тазу та поперечних відростків 1-5 поперекових хребців, які відповідно до п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6, як у сукупності, так і окремо кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього степеню тяжкості ( а.с. 8).
Згідно з довідкою до Акту огляду МСЕК серії АВ № 1006576, ОСОБА_2 з 26.09.2018р. встановлена 2 група інвалідності на строк до 01.10.2019р. ( а.с. 6). 
Згідно з висновком експертного дослідження автотоварознавця № 017 від 08.12.2018р. вартість матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого автомобіля марки Ford Transit, р.н. НОМЕР_1 , складає 59 141 грн. ( а.с. 10-17).

За проведення вказаного дослідження ОСОБА_2 сплатила експерту 2 700 грн., про що їй була видана квитанція до прибуткового касового ордеру № 017 від 21.11.2018р. ( а.с. 18). 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 при експлуатації ТЗ застрахована страховиком в особі ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з укладанням договору страхування - поліс № АК/6811288 від 06.09.2017р.

Відповідно до протоколу від 30.11.2018р. узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування в порядку, що передбачений п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ОСОБА_2 погодилась на виплату їй ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування у розмірі 55 000 грн. ( а.с. 19). 

ОСОБА_2 у позові просила стягнути з відповідача непокриту страховим відшкодуванням суму матеріальної шкоди, яка становить вартість знищеного ТЗ, в розмірі 4000 грн. та витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2700 грн. Також, з урахуванням ступеню та тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень, розладу здоров`я, присвоєння їй ІІ групи інвалідності, просила стягнути на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. 
Задовольняючи позов в частині стягнення непокритого страховим відшкодуванням розміру матеріальної шкоди в сумі 4000 грн. та витрат позивача в сумі 2700 грн. на проведення експертного дослідження, суд входив із того, що такі вимоги ґрунтуються на положеннях статті 1194 ЦК України. Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди на суму 100 000 грн., суд вважав, що така сума буде відповідати ступеню моральних страждань позивача, спричинених ДТП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що згідно з наявним у нього полісом ліміт матеріальної відповідальності страховика встановлено у сумі 100 000 грн., а за шкоду, спричинену здоров`ю, ліміт відповідальності визначено у сумі 200 000 грн. В той же час, позивачем заявлена сума матеріальної шкоди, яка не перевищує ліміту відповідальності, що сплачується страховиком, а тому він не повинен відповідати за таку матеріальну шкоду перед потерпілою. Щодо моральної шкоди, то він має відповідати у розмірі, визначеному у відповідності до п. 9.3 ст. 9 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», але позивач не довела спричинення їй моральної шкоди на стягнуту судом суму у розмірі 100 000 грн. Також не має він сплачувати за проведення позивачем експертного дослідження, що випливає з положень п. 3 ст. 34 вказаного закону. Тому просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову в позові у повному обсягу. 
Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх частково обгрунтованими з огляду на такі обставини.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не оспорює встановлених судом обставин щодо його вини у скоєнні ДТП, що встановлено вироком суду, а лише не погоджується з тим, що має нести перед позивачем як потерпілою від ДТП відповідальність за спричинену матеріальну і моральну шкоду замість страховика.

        Встановлено, що відповідно до полісу № АК/6811288 від 06.09.2017р. обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким оформлено договір обов`язкового страхування між ОСОБА_1 як страхувальником та ПрАТ «УПСК» як страховиком, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, визначено у сумі 100 000 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну здоров`ю, визначено у сумі 200 000 грн. Встановлено також безумовну франшизу у розмірі 500 грн. 
Позивач у цій справі обрала спосіб отримання збитків від страховика, передбачений пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шляхом узгодження суми страхового відшкодування відповідним протоколом, оформленим між нею як особою, потерпілою від дій страхувальника, та страховиком відповідача. Сума страхового відшкодування вказаним протоколом від 30.11.2018р. визначена у розмірі 55 000 грн. 

Тому автотоварознавчого дослідження на час підписання цього протоколу сторонами проведено не було.
Згідно з п. 1 протоколу узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 30.11.2018р., сторони досягли згоди, що розмір страхового відшкодування за належний позивачу транспортний засіб Ford Transit, р.н. НОМЕР_1 , що пошкоджений внаслідок ДТП, що сталася 04.07.2018р., складає 55 000 грн. ( а.с. 19).

Позивач не заперечує, що вона погодилась на таку суму відшкодування матеріальної шкоди за рахунок страховика, та в дійсності такий протокол нею підписано. 

Але до підписання протоколу ОСОБА_2 21.11.2018р. звернулась до ФОП ОСОБА_3 з приводу проведення автотоварознавчого дослідження розміру спричиненої їй як власнику колісного ТЗ Ford Transit, р.н. НОМЕР_1 , матеріальної шкоди ( а.с. 10).

Та висновок експертного дослідження був виготовлений експертом 08.12.2018р. (тобто вже після підписання вищезазначеного протоколу), згідно з яким вартість відновлювального ремонту її автомобілю становить 443 465,90 грн., а ринкова вартість цього автомобілю складає 59 141 грн. Оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість ТЗ, та відновлення автомобілю Ford Transit, р.н. НОМЕР_1 , визнано економічно недоцільним, то матеріальна шкода визначена у сумі ринкової вартості цього автомобілю у розмірі 59 141 грн.

На підставі цього висновку позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 як спричинителя шкоди щодо стягнення непокритої страховим відшкодуванням суми матеріальної шкоди у розмірі 4000 грн. та понесених на дослідження витрат в сумі 2700 грн. При цьому, посилалась на загальні норми, що унормовують відшкодування шкоди, та зокрема, при її спричиненні джерелом підвищеної небезпеки, а саме, ст.ст. 1166, 1167, 1177, 1187 ЦК України. 
Стягуючи ці суми з відповідача, суд першої інстанції посилався на ст. 1194 ЦК України, вважаючи, що дана ситуація підпадає під дію цієї норми.

Проте, колегія не погоджується з цим висновок суду з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відпо- 
відальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Страхування цивільної відповідальності на випадок завдання шкоди, передбачене ЦК, є однією із форм забезпечення виконання зобов?язань особою, яка її завдала. Однак, страхове відшкодування або страхова сума, що підлягає сплаті потерпілому, не завжди покриває завдану шкоду, оскільки межі відповідальності страховика встановлюються угодою між сторонами, а у разі обов?язкового страхування - Законом і зорієнтовано на гіпотетичні (умовно передбачувані), а не фактичні розміри відповідальності. У ст. 1194 ЦК закріплюється обов?язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.
Проте, якщо страхового відшкодування (сплату якого проводить страховик) недостатньо, страхувальник (для повного відшкодування завданої ним шкоди) зобов?язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто ст. 1194 ЦК з метою захисту прав потерпілого встановлює додаткову (субсидіарну) відповідальність страхувальника.
         Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування…»     обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (п. 36 Постанови), а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування ци-
вільно-правової відповідальності (п. 37 Постанови).

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати  Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц. У цій постанові Велика Палата відійшла від склавшоїся судової практики щодо стягнення матеріальної шкоди із заподіювачів шкоди, згідно з якою не враховувалась наявність полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до норм процесуального законодавства (ст. 263 ЦПКУ) висновки Верховного Суду повинні враховуватися іншими судами при розгляді подібних справ та застосуванні норм права.
У цій справі суд першої інстанції не взяв до уваги вказану правову позицію та ті обставини, що розмір страхового відшкодування був узгоджений між потерпілою та страховою компанією, а тому позивач вже не могла оспорювати цю суму страхового відшкодування. Та, поскільки визначений автотоварознавчим дослідженням № 017 від 08.12.2018р. розмір матеріальної шкоди не виходить за межі ліміту відповідальності страховика щодо відшкодування шкоди, заподіяної майну, то на винуватця ДТП не може бути покладена відповідальність за відшкодування такої шкоди.
Між тим, слід врахувати, що полісом № АК/6811288 від 06.09.2017р. була передбачена безумовна франшиза у розмірі 500 грн. 
Франшиза - це та частина збитку, яку при настанні страхового випадку страхова компанія не компенсує. Тобто, наявність франшизи передбачає, що певну суму збитку страхувальник має покрити самостійно, за свій рахунок.
Отже, суд безпідставно стягнув з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди на користь позивача 4000 грн., оскільки вказаний збиток може бути компенсований відповідачем лише у розмірі франшизи, тобто у сумі 500 грн. А витрати за проведення експертного дослідження у сумі 2700 грн. не можуть бути покладені на відповідача, оскільки він не несе відповідальності за визначену цим дослідження матеріальну шкоду, крім розміру безумовної франшизи. 
Що стосується моральної шкоди, колегія виходить із таких обставин.
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У відповідності до статті 23.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою,  заподіяною  життю  та  здоров`ю  потерпілого  внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:  шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності
потерпілим;  шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; мо-
ральна  шкода,  що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких  потерпілий  - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;  шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі  статтею 26-1 вказаного закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, 
- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
У страховому полісі № АК/6811288 від 06.09.2017р. узгоджено суму страхової виплати за шкоду, спричинену здоров`ю потерпілого, у розмірі 200 000 грн. А тому в межах суми 10 000 грн., що становить 5 % від цього розміру, має відповідати страховик, а в решті визначеної судом суми - винуватець ДТП, внаслідок дій якого така шкода спричинена. 
Судом визначено суму на відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_2 в розмірі 100 000 грн.
Відповідач оспорює цю суму, вважаючи її недоведеною позивачем зібраними у справі доказами.
Колегія, дослідивши обставини цієї справи в межах вказаних доводів скарги, дійшла таких висновків.
Вироком встановлено, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини відповідача, ОСОБА_2 були спричинені наступні тілесні ушкодження: закриті перелами кісток тазу та поперечних відростків 1-5 поперекових хребців, які відповідно до п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6, як у сукупності, так і окремо кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості ( а.с. 8).

Згідно з довідкою до Акту огляду МСЕК серії АВ № 1006576, ОСОБА_2 з 26.09.2018р. встановлена 2 група інвалідності на строк до 01.10.2019р. ( а.с. 6). 
В цій довідці зазначено, що ОСОБА_2 може виконувати лише інтелектуальну працю неповний робочий день за індивідуальним графіком, тобто молода особа, 1981 року народження, внаслідок ДТП отримала інвалідність 2 групи з трудовими обмеженнями. Крім того, вона мала обмеження у русі, оскільки їй рекомендовано пересування на милицях, а також подальше стаціонарне лікування у травматолога та невролога. Рекомендовано через рік повторно пройти МСЕК з приводу підтвердження групи інвалідності.
Таким чином, ОСОБА_2 як пасажир ТЗ, від якої не залежала можливість впливати на дорожню ситуацію, істотно постраждала внаслідок ДТП, створеної відповідачем. 
За сукупністю вказаних обставин, колегія вважає, що суд належним чином вмотивував та обґрунтував свої висновки, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн., що, на думку колегії, відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача. 
Але судом знову не були враховані вимоги спеціального закону, яким унормовані спірні правовідносини, а саме, що відповідальність у розмірі 5 %, що становить суму 10 000 грн., має покладатись на страховика, а решта визначеної судом суми - на спричинителя шкоди, яким є відповідач у справі ОСОБА_4 .
З протоколу узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 30.11.2018р. вбачається, що ним сторони узгодили лише розмір страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб, але в п. 3 протоколу визначили, що ОСОБА_2 після підписання протоколу не буде мати до страхової компанії будь-яких матеріальних і моральних претензій. 
Незалежно від того, що позивач добровільно погодилась щодо відсутності моральних претензій до страхової компанії, 10 000 грн. із визначеного судом відшкодування моральної шкоди належить вирахувати згідно з вимогами ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів».  
Тому рішення суду в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні - зменшенню розміру відшкодування, що стягнуто судом з відповідача, до 90 000 грн. 
Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнала частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги, у зв`язку з чим у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення вимог про стягнення матеріальної шкоди та витрат на проведення експертного дослідження із їх частковим задоволенням на суму франшизи у розмірі 500 грн., та зміні в частині вирішення вимог щодо моральної шкоди та судових витрат. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд вирішує питання щодо судових витрат.
Позивач на час подання цієї позовної заяви до суду є інвалідом ІІ групи, тому звільнена від сплати судового збору. Оскільки в позові в частині матеріальної шкоди позивачу відмовлено на суму 6200 грн., то відповідачу належить сплатити на користь держави судовий збір за звернення позивача до суду з позовом щодо відшкодування матеріальної шкоди 57,34 грн. та у розмірі 768,40 грн. за вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, а всього - 825,74 грн.
Відповідачем сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 2307 грн., а в позові відмовлено на суму матеріальної шкоди 6200 грн., що оплачена судовим збором в сумі 1153,50 грн., тому відповідачу належить до компенсації за рахунок держави: 6200 х 1153,50 : 6700 = 1 067,42 грн. Решту судового збору сплачено за вимоги про відшкодування моральної шкоди, та змінений апеляційним судом її розмір не впливає на сплачену суму судового збору, яка не піддягає компенсації відповідачеві. 
Шляхом взаємозарахування сум, які належні з боку відповідача державі, та з боку держави відповідачу, визначено: 1067,42 - 825,74 = 241,68 грн., які підлягають компенсації відповідачеві за рахунок держави в порядку, передбаченому КМУ. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року у цій справі скасувати в частині задоволення вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 4 000 (чотирьох тисяч) гривень, витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2700 (двох тисяч семисот) гривень і в частині стягнутого судового збору та задовольнити вимоги ОСОБА_2 щодо відшкодування матеріальної шкоди на суму 500 (п`ятсот) гривень, а в решті цих вимог і у стягненні судового збору на користь держави відмовити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року змінити в частині розміру стягнутої на відшкодування моральної шкоди суми, зменшивши її до 90 000 (дев`яноста тисяч) гривень. 

Судовий збір в сумі 241 (двісті сорок одної) гривні 68 копійок компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 
В решті рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 13 квітня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: