ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2020 року                                                                      м. Київ
 
справа № 757/45002/19
 
провадження № 22-ц/824/5377/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченко О.І., Сушко Л.П.
 
сторони :
позивач  -  ОСОБА_1  
 
відповідач -   ОСОБА_2 
            
розглянувши  в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_2   на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у складі судді Вовка С.В, повний текст складений 18.12.2019 року, 
встановив:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ грошового зобов`язання подружжя та стягнення частини за його виконання у сумі 67 500 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що під час перебування у шлюбі із відповідачем позивач уклала договір позики грошей в інтересах сім`ї, зокрема для задоволення побутових потреб сім`ї, а саме: погашення кредиту та боргів відповідача, ремонт автомобіля, оплату оренди квартири, комунальних послуг, лікування, купівлю речей для малолітньої дитини, їжі та інших речей побуту, за яким отримала у борг грошові кошти у сумі 135 000 грн., про що відповідач надав свою письмову згоду.
Далі позивач зазначила, що після розірвання шлюбу з відповідачем у липні 2019 року, вона самостійно повернула позикодавцю всю суму позики в розмірі 135 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 19 серпня 2019 року.
Відповідач жодних коштів в якості повернення позики не надав.
Позивач зазначає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього, а тому просила позов задовольнити.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину коштів сплачених ОСОБА_1 на виконання договору позики грошей від 07 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бурлак О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 448, у сумі 67 500 грн. та судовий збір в сумі 768, 40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає що, суд дійшов передчасного висновку, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї, оскільки на думку апелянта, позивач не довела що кошти бралися саме в інтересах сім`ї, а не в особистих цілях, при цьому в договорі позики не зазначено на які цілі бралися кошти. Крім того, відповідач вважає, що судом не досліджено походження грошових коштів на погашення позики для перевірки тверджень позивача, що це її особисті кошти, а також не досліджено факт реального повернення коштів за позикою.
Крім того, відповідач у скарзі зазначив, що у розписці кредитора не вказана дата повернення коштів, розписка нотаріально не посвідчена, що викликає сумнів у її достовірності, а відсутність оригіналу договору позики є доказами відсутності факту повернення позики 19 серпня 2019 року.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач вважає її такою, що не підлягає задоволенню. Так, позивач зазначила, що жодних коштів апелянт їй не давав на той час, оскільки він був безробітним, на його майно були накладені арешти внаслідок несплати боргів, а гроші були необхідні на оплату його навчання в університеті, ремонт автомобіля, харчування та проживання їх сім`ї, вона ж перебувала в соціальній відпустці у зв`язку з народження дитини, що й було основним чинником отримання позики. При цьому у письмовій згоді до договору позики відповідач зазначив, що ознайомлений з умовами позики та дії дружини при прийманні грошей у позику та укладенні договору відповідають інтересам сім`ї, тобто відповідач знав та вказав у згоді, що кошти отримуються в інтересах сім`ї.
Далі позивач зазначила, що на підтвердження погашення позики нею особисто позикодавець окрім розписки с датою повернення всієї суми позики 19 серпня 2019 року, надав як до суду першої інстанції так і до апеляційного суду свої пояснення що жодних коштів на погашення позики від відповідача не отримував. Вважає, що відповідач не надав доказів на спростування даного факту, тому його припущення нічим не обґрунтовані, тому просить залишити рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що під час перебування у шлюбі із відповідачем вона уклала договір позики грошей в інтересах сім`ї, про що відповідач надав свою письмову згоду, кошти за яким в повному обсязі вона самостійно повернула позикодавцю після розірвання шлюбу з відповідачем, тому вона має право на вимогу до відповідача, як солідарного боржника на стягнення з нього половини сплачених нею коштів за договором позики. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив із того, що кошти за договором позики отримані подружжям в інтересах сім`ї та використані ними на потреби сім`ї, відтак, обоє повинні нести солідарну відповідальність за взяті на себе за договором зобов`язання.
Тому оскільки позика у повному обсязі повернута позивачем після розірвання шлюбу, то половина розміру боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.   
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки він відповідає вимогам закону.
Згідно із частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Відповідно до статтею 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку.
Судом установлено, що сторони з 05 грудня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 
Згідно договору позики грошей, укладеного 07 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. 07.04.2017 року, позикодавець передав у власність позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 135 000, 00 грн., а позичальник зобов`язалась повернути позикодавцеві зазначену суму позичених грошових коштів на умовах, визначених цим договором (а.с.16-17).
Відповідно до пункту 5 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) не пізніше 17 липня 2017 року.
Відповідно до пункту 7 факт повернення позики підтверджується переданням примірнику цього договору позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розпісці, яку Позикодавець зобов`язується видати позичальнику відповідно вимог ст.545 ЦК України.
Згідно із нотаріально посвідченою заявою відповідача ОСОБА_2 від 07 квітня 2017 року, він надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладення договору позики з ОСОБА_3 , з умовами ознайомлений, проект договору позики, який ним прочитано відповідає їх з дружиною волевиявленню. Дії його дружини при прийманні грошей у позику та при укладенні договору позики відповідають інтересам сім`ї (а.с.18).
Як вбачається з матеріалів справи, кошти за позикою були витрачені в інтересах сім`ї, що позивачем підтверджено копіями квитанцій, чеків, платіжних доручень та не спростовано відповідачем (а.с.19-38).
Як вбачається з єдиного державного реєстру судових рішень, шлюб з відповідачем розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від  23 липня 2019 року.
Судом встановлено, що 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 повернула ОСОБА_3 (позикодавцю) всю суму позики в розмірі 135 000, 00 грн., що підтверджується розпискою від 19 серпня 2019 року (а.с.40).
За таких обставин, суд першої інстанції з`ясував, що позика укладалася в інтересах сім`ї, відповідач надав свою письмову згоду для укладення зазначеного договору позики, кошти були використані на потреби їх сім`ї. При цьому суд врахував, що розписка про повернення коштів особисто позивачем у взаємозв`язку з іншими доказами у справі є переконливим доказом виконання договору позики в повному обсязі коштами позивача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів за договором позики від 07 квітня 2017 року в розмірі 67 500 грн. 
Доводи апеляційної скарги відповідача нічим не підтверджені, ґрунтуються на припущеннях, тому не спростовують висновки суду.
Так, відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, виніс законне і обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                                              

 
Судді: