ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/375/20	
(суддя Калашник Ю.В. м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі №280/375/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 14 січня 2020 року звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району, згідно з яким просить:
визнати протиправними дії відповідача по відмові у призначенні позивачу допомоги по народженню дитини;
зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 у розмірі, що встановлений ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», тобто 41280    грн.           Позов обґрунтовано тим, що 04.12.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, на що листом від 28.12.2019 відповідач повідомив адвоката про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини у зв`язку із тим, що заявника не було вдома з дитиною в день перевірки.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року позов задоволено.
Суд, визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини та зобов`язав Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району призначити та виплачувати позивачу допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .            
Рішення суду мотивовано тим, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини. Не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для відмови в призначенні та виплати допомоги при народженні дитини, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання допомоги при народженні дитини позивачем.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини є законним та обґрунтованим, оскільки не підтверджено фактичне проживання матері з дитиною за вказаною у заяві адресою. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у м. Макіївка Донецької області народила дитину – ОСОБА_2 .
Свідоцтво про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 було видано Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30.11.2019 року з відміткою «повторно запис поновлено» (а.с.19).
ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу, із фактичним місцем проживання у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 04.12.2019 №2302-5000241461 (а.с.17). 
04.12.2019 року позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, проте на адвокатський запит від 15.12.2019 №01/12, уповноваженій особі позивача було надано відповідь від 28.12.2019 №К-1719 за змістом якої під час складання акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї щодо з`ясування достовірності зазначеної  в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ВПО виявлено факт відсутності ВПО разом з дитиною за вказаною адресою. Заявниці було залишено письмове повідомлення з інформацією про необхідність протягом трьох робочих днів з`явитися до управління. До управління, у визначений Порядком термін, ОСОБА_1 не звернулась. Рішенням управління прийнятим за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 щодо оформлення допомоги при народженні дитини було відмовлено з 01.12.2019 відповідно до п.12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ № 365 від 08.06.2016, за результатами розгляду комісією, з урахуванням акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї щодо достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування ВПО - не підтверджено фактичне мешкання матері з дитиною за вказаною у заяві адресою (а.с.24).
Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті позивачу допомоги при народженні дитини є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII (далі – Закон № 2811-XII).
Згідно зі ст. 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. 
Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
До видів державної допомоги сім`ям з дітьми згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2811-XII належить допомога при народженні дитини.
За приписами ст. 12 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 10 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», визначає Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 (далі – Порядок № 1751).
Пунктом 10 Порядку № 1751 визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.
Згідно з п. 11 Порядку № 1751 для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу). 
Допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини (п. 12 Порядку №1751).
Аналіз викладених норм свідчить про те, що допомога при народженні дитини призначається за заявою одного з батьків, з яким проживає дитина, не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. 
При цьому, подання до органу соціального захисту населення копії свідоцтва про народження дитини є обов`язковою передумовою для отримання допомоги при її народженні.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується сторонами, позивач отримала свідоцтво про народження дитини державного зразка із пропуском строку – лише 30.11.2019 року з незалежних від неї причин, а саме народження дитини на тимчасово окупованій території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а наявність такого свідоцтва є обов`язковою, невід`ємною передумовою для звернення до органу соціального захисту населення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.
Судом встановлено, що позивача 04.12.2019 року взято на облік як внутрішньо переміщену особу, із фактичним місцем проживання у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 04.12.2019 №2302-5000241461 (а.с.17). 
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
В силу частини 1 статті 18 вищезазначеного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Матеріалами справи підтверджено, що Дарницьким районним у місті Києві відділі державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві позивачу видано свідоцтво про народження її дитини на території України.
Тобто, дитина позивача як і позивач  (а.с.15) є громадянкою України, та має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України. Законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини.
Посилання відповідача на приписи постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», як на підставу для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини позивачу, суд вважає помилковими з огляду на наступне.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Суд зазначає, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для відмови в призначенні та виплати допомоги при народженні дитини, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання допомоги при народженні дитини позивачем.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 року у зразковій справі № 805/402/18, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Враховуючи той факт, що позивач отримала свідоцтво про народження дитини державного зразка Україи та наявність такого свідоцтва є обов`язковою, невід`ємною передумовою для звернення до органу соціального захисту населення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини; беручи до уваги, що ця допомога вважається власністю дитини, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, суд першої інстанції зробив вірний висновок про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті позивачу допомоги при народженні дитини та зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу таку допомогу.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення  без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району – залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі №280/375/20 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 16 червня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко