22-ц/804/15/20 
                                                                                265/9473/18 
                                               
                                                                            Єдиний унікальний номер 265/9473/18
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/15/20

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї н и

20 травня 2020 року  Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів Баркова В.М., Принцевської В.П.,
                                за участю секретаря Сидельнікової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року у складі суду Мельник І.Г., у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати та винагороди за підсумком роботи за 2016 рік, -
                                                              в с т а н о в и в :
13 листопада 2018 року  представник позивача Денисов М.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся  до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати та винагороди за підсумком роботи за 2016 рік. 
Позов мотивовано тим, що він працював на ДП «Донецька залізниця» з вересня 1995 року, наразі є внутрішньо переміщеною особою. Звільнений 03 травня 2017 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. У день звільнення з роботи йому було видано трудову книжку, але не виплачена  заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року та з березня 2017 року по 03 травня 2017 року, та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, у розмірі 13279,91 гривень. Крім того, відповідно до наказу від 11 липня 2017 року № ц-2-25/1666-17 ПАТ «Українська залізниця» зобов`язалась сплатити працівникам регіональних філій винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у відсотках (50 %) до посадового окладу, який складався на кінець 2016 року, враховуючи показники роботи за 2016 рік. Відповідно до наказу, винагорода за підсумком роботи за 2016 рік, йому належить до сплати у розмірі 2115,54 гривень. Враховуючи методику та формулу розрахунку середньоденного заробітку, сума середнього заробітку за період затримки з 04 травня 2017 року по 30.09.2018 року складає 109408,82 гривень. Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, з урахуванням індексів інфляції за липень 2016 року, за березень 2017 року, за квітень 2017 року, за травень 2017 року, загальна сума складає 2003,21 гривень. А тому, просив стягнути заборгованість по заробітній платі, у тому числі нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 13279,91 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109408,82 гривень, компенсації у зв`язку з порушенням термінів виплати у розмірі 2003,21 гривень та винагороди за підсумком роботи за 2016 рік у розмірі 2115,54 гривень.
Рішенням  Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року позовні вимоги представника позивача Денисова М.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі, у тому числі й компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 13279,91 гривень, та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2003,21 гривень, а всього 15283 гривни 12 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , діючого в інтересах  ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та винагороди за підсумком роботи за 2016 рік - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов`язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надані докази про відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати,  а саме Науково-правовий висновок, відповідно якого починаючи з 2014 року і станом на 03 травня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем немає. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення винагороди за підсумком роботи за 2016 рік, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів щодо підстав нарахування винагороди ОСОБА_2 відповідачем та її розміру.
З вказаним рішенням суду не погодився відповідач АТ «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звільнення позивач працював в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Територіально зазначений підрозділ знаходиться на непідконтрольній українській владі території. З 16.03.2017 року відповідач фактично був позбавлений можливості забезпечувати виконання своїх зобов`язань до моменту усунення форс-мажорних обставин. Ними була припинена виробнича діяльність на неконтрольованій території в зв`язку з втратою контролю над майном. Позивач не перемістився з непідконтрольної території, продовжив працювати на тій частині підприємства, яка перебувала на території проведення антитерористичної операції. 
У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_1 та представник відповідача не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих  обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення постановлено без додержання вище вказаних вимог, так як висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам та не узгоджуються із нормами закону, які регулюють спірні відносини. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно зі статтями  47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові     його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач 22 вересня 1995 року був прийнятий на роботу на ДП «Донецька залізниця», наказ № 329/л від 22 вересня 1995 року. (а.с.15 зв.)
Наказом № 1/ос від 29 липня 2016 року, у зв`язку із реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору з ОСОБА_2 на посаді начальника сектору енергетичного забезпечення і кондиціювання відділу поточного утримання і постачання з окладом у розмірі 5256 гривень Виробничого підрозділу «Інформаційно - обчислювального центру» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця «ПАТ «Українська залізниця». (а.с.18-20)
Як вбачається з Наказу № 36-ос від 03 травня 2017 року ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.33)
Крім того, звертаючись до суду з вимогами про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, позивач не надав належних та переконливих доказів наявності заборгованості.
Як вбачається з матеріалів справи,  а саме з відповіді ПАТ «Укрзалізниця»  від 23.10.2018 року станом на  03.05.2017 року заборгованість із заробітної плати ОСОБА_2 відсутня.  В період з  16.03.2017 року до моменту звільнення інших нарахувань і виплат ОСОБА_2 не було, нарахування відповідних  сплат та податків за наведений період структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії  «Донецька залізниця» ПАТ Укрзалізниця» не здійснювалось.(а.с.6)
Надані позивачем розрахунки заробітної плати за квітень, травень 2017 року, табелі обліку використання робочого часу та розрахунок оплати відпустки не підписані та не містять  вказівок на посадову особу, яка їх складала. (а.с.41-44)
З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України також не вбачається інформації, що позивач отримував грошові кошти після березня 2017 року.(а.с.14) 
Твердження позивача про наявність заборгованості, крім іншого, спростовані Науково-правовим  висновком від 16 січня 2018 року,  з якого вбачається, що  втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, розпочалося  з 20 березня 2017 року. 
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. 
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
У ст.30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Встановити джерело виконання  розрахунків, наданих позивачем у якості підтвердження розміру заробітної плати, неможливо. 
Як вбачається з матеріалів справи, з 20.03.2017 року у працівників підприємства-відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати. 
Отже, надані позивачем роздруківки розрахунків заробітної плати не є безспірним доказом на підтвердження існування  заборгованості та її розміру.
Проте, представлені позивачем докази  були прийняті судом  всупереч  вимогам ст.95 ЦПК України.
Так, за змістом ч.ч.1,2,4,6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Факт виконання певної роботи позивачем впродовж спірного періоду будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні ч.6 ст.95 ЦПК України не підтверджений. 
Відповідач з об`єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, адже первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати та всіх інших платежів, що належать до виплати працівникам при звільненні, зберігалися в бухгалтерії підприємства в адміністративні будівлі (м.Донецьк), оскільки використовувалися в оперативній діяльності останнього.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про наявність у відповідача заборгованості перед  ОСОБА_2     по заробітній платі, у тому числі й компенсації за невикористану відпустку у розмірі 13279,91 гривень, та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2003,21 гривень, а всього 15283 гривни 12 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог  про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, і як похідної вимоги  - про стягнення компенсації втрати частин грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати   - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні в цій частині позовних вимог. 
Рішення суду першої інстанції щодо відмови в частині задоволення позовних вимог ніким не оскаржується, тому колегією суддів не переглядається.              
На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову в позові, у зв`язку із тим, що позивач звільнена від сплати судового збору,  вважає необхідним зазначити, що судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції   компенсується за рахунок держави. 
Повний текст складено 21 травня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в  :
Апеляційну  скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року скасувати в частині стягнення заборгованості по заробітній платі,  компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та стягнення судових витрат.
В задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі компенсації за невикористану відпустку у розмірі 13279,91грн., та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2003,21грн., а всього 15283,12грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів та стягнення судових витрат - відмовити. 
Судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції компенсувати за рахунок держави. 
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                   Т.І. Биліна
Судді:                                                                               В.М. Барков
                                                                                          В.П. Принцевська