Справа № 148/2755/15-ц
Провадження № 22-ц/801/641/2020
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року	Справа № 148/2755/15-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.
Секретар: Безрученко Н. Р.
За участю: позивача ОСОБА_1 ; відповідача ОСОБА_2 і його представника – адвоката Григоришена О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради і ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції, про визнання незаконними рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності, 
Рішення ухвалив суддя Ковганич С. В.
Рішення ухвалено о 14.12 год у м. Тульчині Вінницької області
Дата складення повного тексту рішення – 01 вересня 2017 року
Встановив:
02 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Дранської сільської ради Тульчинського району, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції і ОСОБА_4 , про визнання незаконним рішення 35 і 36 сесії 6 скликання та скасування свідоцтва.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року за усним клопотанням позивача залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_4 .
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року замінено відповідача Дранську сільську раду Тульчинського району на належного відповідача – Тульчинську міську раду.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2017 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_5 про заміну сторони правонаступником. Замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на відповідача ОСОБА_2 .
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Протягом 2013 року у нього із відповідачем ОСОБА_4 виникли непорозуміння щодо використання земельної ділянки загальною площею 0,05 га, яка межує із його садибою по АДРЕСА_1 . Спірна земельна ділянка використовувалася його сім`єю понад 30 років як під`їзд до господарських споруд та господарський двір, а ОСОБА_4 мав намір використовувати земельну ділянку як додатковий проїзд до земельної ділянки, якою він користувався – город площею 0,20 га.
Рішенням 32 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району від 6 березня 2014 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, орієнтовною площею 0,46 га, у тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства 0,21 га. Земельна ділянка знаходиться по АДРЕСА_1 .
Рішенням 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 14 липня 2014 року, розглянувши заяву ОСОБА_4 , погоджено межі між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_2 з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 згідно змін, запропонованих до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 15 лютого 2014 року, без погодження межі ОСОБА_1 у зв`язку з його бажанням отримати у своє користування частину земельної ділянки.
Рішенням 36 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 01 жовтня 2014 року погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4 загальною площею 0,2538 га у тому числі 0,2538 га для ведення особистого селянського господарства і розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
У зв`язку з тим, що рішеннями 35 сесії і 36 сесії 6 скликання від 14 липня 2014 року і від 01 жовтня 2014 року, відповідно, вирішено питання про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, на якій розташовані належні йому на праві приватної власності господарські будівлі, чим порушується його право власності, він просив визнати незаконним і скасувати рішення 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 14 липня 2014 року та рішення 36 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 01 жовтня 2014 року, визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_2 площею 0,2538 га кадастровий номер 024380800:03:000:0088, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав: 7228557, видане реєстраційною службою Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_4 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на цю земельну ділянку. 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради і ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції, про визнання незаконними рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності, задоволено частково. 
Визнано незаконним і скасовано рішення 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 14 липня 2014 року про погодження межі між присадибними ділянками по АДРЕСА_2 з гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , згідно змін запропонованих до даного акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 15 лютого 2014 року без погодження межі ОСОБА_1 . 
Визнано незаконним і скасовано рішення 36 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 01 жовтня 2014 року про погодження технічної документації і передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,2538 га кадастровий номер 0524380800:03:000:0088 для ведення особистого селянського господарства.
Визнано недійсним свідоцтво, видане на ім`я ОСОБА_4 про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,2538 га кадастровий номер 024380800:03:000:0088, виданого Реєстраційною службою Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області від 06 жовтня 2014 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 948,80 грн.
Судові витрати понесені на проведення експертизи залишено за відповідачем ОСОБА_2 . 
На рішення суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Скасовуючи ухвалу суду від 17 листопада 2017 року, Касаційний цивільний суд у своїй постанові вказав, що у досліджуваній частині висновку експертом зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 076145 від 20 грудня 2010 року (аркуш 36 інвентаризаційної справи) ОСОБА_1 є власником 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок «А», веранда «а», вхідний майданчик «а1», прибудова «А1», вхідний майданчик «а2», сарай «Б» з погребом «Б/п», сарай «б», сарай «В», сарай «в», гараж «Г», сарай «Д», убиральня «Т», колодязь «К», огорожа 1-3. Проте, у висновках за результатами проведення дослідження експертом зазначено, що на земельній ділянці площею 0,2538 га по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , розташовуються будівлі та споруди будинковолодіння АДРЕСА_1 , які перебувають у власності та користуванні ОСОБА_1 (відомості щодо яких відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи). На такі обставини не звернув увагу суд апеляційної інстанції, не усунув вказані у експертному висновку суперечності, не дослідив обставини справи та не перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , який, зокрема, посилався на здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва тимчасових споруд та будівель на його земельній ділянці, які не відповідають технічній характеристиці інвентарної справи.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у частковому задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Зазначив, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права, суд допустив порушення норм процесуального права, чим закладено підвалини під основи інституції конституційного права власності та цивільного процесуального законодавства України, оскільки, в тому числі, проігноровано фактичними обставинами, які за законом доказуванню не підлягають. Окрім цього в порушення вимог частини ч. 4 статті 212 ЦПК України (чинної на час ухвалення рішення суду) суд не відобразив у своєму рішенні результати оцінки доказів. Також в основу рішення неправильно покладено факт, який в суді не доведений, що нібито сарай перебував у власності позивача набагато раніше.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити. 
Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке вважає правильним, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Представник відповідача Тульчинської міської ради у судове засідання не з`явився; міський голова надіслав лист, у якому просив розглянути справу у відсутності представника і вирішити справу на розсуд суду за наявними в матеріалах справи документами. 
Третя особа ФОП ОСОБА_3 і представник третьої особи реєстраційної служби Тульчинського районного управління юстиції у судове засідання не з`явилися.
Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі та пояснення судового експерта Данилюка В. О., дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
За правилами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням таких вимог цивільного процесуального закону та вимог апеляційної скарги про часткове скасування рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог, апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції лише в оскаржуваній частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 : 1/2 частина будинку належить йому згідно свідоцтва про право власності серії САЕ № 076145, видане 20 грудня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Дранської сільської ради, інша 1/2 частина належить йому згідно свідоцтва про право власності від 27 травня 2011 року, виданого на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 березня 2011 року (том 1 а. с. 8, 9).
Рішенням 31 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району від 29 січня 2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі орієнтовною площею 0,26 га в тому числі для ведення особистого селянського господарства площею 0,26 га, яка розташована в АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 36).
Рішенням 32 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району від 6 березня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, орієнтовною площею 0,46 га, у тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства 0,21 га. Земельна ділянка знаходиться по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 12).
Рішенням 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 14 липня 2014 року, розглянувши заяву ОСОБА_4 , погоджено межі між присадибними земельними ділянками по АДРЕСА_2 з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 згідно змін, запропонованих до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 15 лютого 2014 року, без погодження межі ОСОБА_1 у зв`язку з його бажанням отримати у своє користування частину земельної ділянки (том 1 а. с. 37).
Рішенням 36 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 01 жовтня 2014 року погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4 загальною площею 0,2538 га у тому числі 0,2538 га для ведення особистого селянського господарства; передана у власність ОСОБА_4 земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 0524380800:03:000:0088 (том 1 а. с. 40).
Реєстраційна служба Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області 06 жовтня 2014 року видала ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексним номером 27694118, яким є земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0,2538 га кадастровий номер: 0524380800:03:000:0088, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства (том 1 а. с. 250).
Рішенням 47 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району від 11 вересня 2015 року зобов`язано ОСОБА_1 забрати сечозбірні ями із земельної ділянки ОСОБА_4 і рекомендовано ОСОБА_1 в десятиденний термін забрати частину будівель, які знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_4 (том 1 а. с. 41).
Встановивши такі обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 : про задоволення вимог в частині визнання незаконними і скасування рішення 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 14 липня 2014 року і рішення 36 сесії 6 скликання Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 01 жовтня 2014 року та визнання недійсним свідоцтва, виданого на ім`я ОСОБА_4 про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2538 га кадастровий номер 024380800:03:000:0088, виданого Реєстраційною службою Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області від 06 жовтня 2014 року.
При частковому задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що право власності у позивача на нерухоме майно виникло до прийняття рішень Дранської сільської ради про погодження меж між земельними ділянками сторін та про погодження технічної документації і видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_2 площею 0,2538 га кадастровий номер 0524380800:03:000:0088, яка частково знаходиться під частиною сараю, що належить на праві власності ОСОБА_1 , тому свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексним номером 27694118 від 06 жовтня 2014 року, яке посвідчує право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2538 га для ведення особистого селянського господарства, порушує право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, яка знаходиться під належною йому на праві власності частиною сараю.
В частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку суд відмовив у їх задоволенні, оскільки у випадку скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис про скасування державної реєстрації.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 березня 2016 року за клопотанням представника співвідповідача ОСОБА_4 – адвоката Григоришена О. В. призначено по справі судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам «Подільського центру судових експертиз (том 1 а. с. 146).
Згідно висновку № 324 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 21 лютого 2017 року на земельній ділянці площею 0,2538 га кадастровий номер 0524380800:03:000:0088 по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , станом на час проведення дослідження розташовуються будівлі та споруди домоволодіння АДРЕСА_1 , які перебувають у власності ОСОБА_1 та які перебувають у користуванні ОСОБА_1 (відомості щодо яких відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи) див. додаток 1: - частина сараю, див. фото 3, 4 (відомості щодо якого відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи), площею 1,0 кв. м.; - частина навісу див. фото 5, 6 (відомості щодо якого відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи), площею 5,0 кв. м.; - частина сараю літ. «Д» див. фото 7, 8 (перебуває у власності ОСОБА_1 ), площею 8,0 кв. м.; - частина обори площею 5,0 кв. м. 
Загальна площа (вільна від забудови та під будівлями і спорудами) зайняття земельної ділянки АДРЕСА_2 з боку домоволодіння АДРЕСА_1 складає: 29,0 + 12,0 + 41,0 кв. м. (див. додаток 1). На додатку 1 зображений план порівняння земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності інд. № 27694118 від 06 жовтня 2012 року серія НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , із фактичним розташуванням будівель, що перебувають у власності та користуванні ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_1 та споруди домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та які перебувають у користуванні ОСОБА_1 (відомості щодо яких відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи), а саме: сарай прибудований до сараю літ. «в», дерев`яний сарай, навіс, сарай літ. «Д», обора, - є нерухомим майном. Будівлі та споруди домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: сарай прибудований до сараю літ. «в», дерев`яний сарай, навіс, обора – це будівлі тимчасового характеру, що підлягають інвентаризації. Сарай літ. «Д» є капітальною спорудою, станом на час проведення дослідження він частково відповідає технічним характеристикам, зазначеним в інвентаризаційній справі, а саме – фундамент бетонний, стіни з блоку-черепашнику, покрівля шифер, перекриття дерев`яно-вальковане. Фактична ширина сараю літ. «Д» станом на час проведення дослідження становить 4,74 м, що не відповідає вказаній в інвентаризаційній справі ширині 6,90 м (том 1 а. с. 149-157 і додатки а. с. 158-165).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно положень статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Зазначені норми права свідчать про те, що право власності – це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.
За правилами статей 325 і 345 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи. Фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться також шляхом приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. 
Відповідно до статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ч. 1). Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч. 2). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч. 7). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу (ч. 8). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9). 
Згідно вимог статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч. 1). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2).
Як судом встановлено, позивач ОСОБА_1 має у власності: житловий будинок «А», веранду «а», вхідний майданчик «а1», прибудову «А1», вхідний майданчик «а2», сарай «Б», погріб «Б/п», сарай «б», сарай «В», сарай «в», гараж «Г», сарай «Д», убиральню «Т», колодязь «К», огорожу 1-3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Дранської сільської ради 20 грудня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Дранської сільської ради № 60 від 14 жовтня 2010 року. 
Право власності зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 грудня 2010 року, про що свідчить витяг 28425295 від 20 грудня 2010 року про державну реєстрацію прав вчинену Комунальним підприємством "Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» з реєстраційним номером 32419572, копія якого міститься на аркуші 37 інвентаризаційної справи № 425 та у технічному паспорті реєстровим номером 422.
Об`єктом права власності ОСОБА_1 крім жилого будинку, у тому числі є сарай «Д» з процентом зношеності 20, що також підтверджується цим свідоцтвом та технічною документацією, якою зокрема є і інвентаризаційна справа № 425, і технічний паспорт реєстровим номером 422. Частина сараю «Д» згідно висновку судової експертизи № 324 від 21 лютого 2017 року, знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала у власності ОСОБА_4 , правонаступником якого є відповідач по справі ОСОБА_2 , у якого на даний час перебуває у власності спірна земельна ділянка.
Спірна земельна ділянка площею 0,2538 га перебувала у частковому користуванні у позивача і у відповідача ОСОБА_4 до 2014 року, без відповідних правовстановлюючих документів.
Право власності у ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку площею 0,2538 га виникло з 06 жовтня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку індексним номером 27694118 виданого 06 жовтня 2014 року та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 а. с. 250, том 2 а. с. 1).
Наведені письмові докази свідчать про те, що право власності у позивача ОСОБА_1 на ці об`єкти власності виникло раніше – з 20 грудня 2010 року, а право власності на земельну ділянку у ОСОБА_4 виникло пізніше – з 06 жовтня 2014 року.
Таким чином, нерухоме майно, а саме: частина сараю «Д», що перебуває у власності та у користуванні позивача ОСОБА_1 , знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_4 .
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в тому, що в основу рішення суду неправильно покладено факт, який в суді не доведений, що сарай перебував у власності позивача набагато раніше, оскільки за результатами оцінки в сукупності значених письмових доказів, правильно встановлено судом першої інстанції факт перебування спірного сараю «Д», що на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , який набагато раніше передував факту набуття відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку площею 0,2538 га.
Доводи апеляційної скарги в тому, що на самовільно зайнятій ОСОБА_1 земельній ділянці, яка передана у власність ОСОБА_4 , знаходяться тимчасові споруди, частково є безпідставними, виходячи із матеріалів цивільної справи, матеріалів інвентарної справи № 425 та висновку судової експертизи № 324 від 21 лютого 2017 року, у якому, зокрема, судовий експерт, надавши відповідь на питання № 2 вказав, що сарай прибудований до сараю літ. «в», дерев`яний сарай, навіс, обора – це будівлі тимчасового характеру, що підлягають інвентаризації. Сарай літ. «Д» є капітальною спорудою, станом на час проведення дослідження він частково відповідає технічним характеристикам, зазначеним в інвентарній справі, а саме – фундамент бетонний, стіни з блоку-черепашнику, покрівля – шифер, перекриття – дерев`яно-вальковане. Фактична ширина сараю літ. «Д» станом на час проведення дослідження становить 4,74 м, що не відповідає вказаній в інвентаризаційній справі ширині 6,90 м.
Той факт, що сарай «Д» є тимчасовою спорудою, не підтверджується наведеним і такого факту не довів належними доказами у судовому засіданні відповідач.
Наведене свідчить лише про те, що фактична ширина сараю «Д» є меншою від вказаної його ширини в інвентарній справі і лише в цьому характеристика сараю не відповідає відомостям, зазначеним про даний сарай в інвентаризаційній справі.
Доводи апеляційної скарги в тому, що частина тимчасових споруд на спірній земельній ділянці, належній ОСОБА_2 , побудована позивачем ОСОБА_1 самочинно, є безпідставними, оскільки ці доводи спростовані матеріалами справи та поясненнями у судовому засіданні судового експерта Данилюка В. О. 
Також, скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 листопада 2017 року, постановлену за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду від 31 серпня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 січня 2020 року, вказав, що у досліджуваній частині висновку експертом зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 076145 від 20 грудня 2010 року (аркуш 36 інвентаризаційної справи) ОСОБА_1 є власником 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , до складу якого входять: житловий будинок «А», веранда «а», вхідний майданчик «а1», прибудова «А1», вхідний майданчик «а2», сарай «Б» з погребом «Б/п», сарай «б», сарай «В», сарай «в», гараж «Г», сарай «Д», убиральня «Т», колодязь «К», огорожа 1-3. Проте, у висновках за результатами проведення дослідження експертом зазначено, що на земельній ділянці площею 0,2538 га по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , розташовуються будівлі та споруди будинковолодіння АДРЕСА_1 , які перебувають у власності та користуванні ОСОБА_1 (відомості щодо яких відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи). На такі обставини не звернув увагу суд апеляційної інстанції, не усунув вказані у експертному висновку суперечності, не дослідив обставини справи та не перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , який, зокрема, посилався на здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва тимчасових споруд та будівель на його земельній ділянці, які не відповідають технічній характеристиці інвентарної справи.
Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_6 пояснив, що за результатами проведеного дослідження ним встановлено, що частина сараю площею 1,0 кв. м., частина навісу площею 5,0 кв. м. і частина обори площею 5,0 кв. м. перебувають у користуванні позивача ОСОБА_1 і саме про ці будівлі та споруди відомості відсутні у матеріалах інвентаризаційної справи. Щодо будівлі сараю літ. «Д», що ця будівля перебуває у власності позивача ОСОБА_1 , відомості про неї наявні в матеріалах інвентаризаційної справи, у тому числі на її аркуші 36 і дійсно частина сараю площею 8,0 кв. м. знаходиться на земельній ділянці, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 . При цьому судовий експерт пояснив, що сарай позначений літерою «Д», що перебуває у власності ОСОБА_1 і знаходиться частково на земельній ділянці ОСОБА_2 не є самочинно побудованим, оскільки він включений до опису об`єкту, на який видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що міститься на аркуші 36 інвентаризаційної справи. І в цьому свідоцтві включений сарай «Д» без зазначення його технічної характеристики, а саме ширини сараю, а такий показник має схема земельної ділянки, що знаходиться на аркуші інвентаризаційної справи 22, де ширина сараю «Д» вказана – 6,90 м., а фактично ширина цього сараю є меншою і складає 4,74 м. 
Також судовий експерт ОСОБА_6 пояснив, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості лише щодо частини сараю (фото 3, 4), частини навісу (фото 5, 6), частина обори.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Суд першої інстанції на виконання зазначених вимог Цивільного процесуального кодексу (на день ухвалення рішення діяла стаття 212 ЦПК України – оцінка доказів), оцінивши наявні у справі докази, у тому числі висновок судової експертизи, кожен доказ окремо та достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, дійшов вірного висновку в тому, що на спірній земельній ділянці площею 0,2538, переданій у власність ОСОБА_4 , на момент набуття ним права власності, знаходилася частина сараю літерою «Д», що перебуває у власності позивача ОСОБА_1 на законних підставах.
У спростування доводів апеляційної скарги також враховуються і інші матеріали справи, зокрема відповідь Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області № 33 р- 15 від 24 квітня 2015 року, із якої вбачається, що рішення № 277 від 14 липня 2014 року 35 сесії 6 скликання, ухвалене за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 щодо погодження межі між присадибними земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які знаходяться по АДРЕСА_2 , не виконано відповідно до чинного законодавства, про що свідчить виписка з протоколу 35 сесії 6 скликання від 14 липня 2014 року, де зазначено та проголосовано депутатами одноголосно (межу встановити по прямій лінії, залишивши ОСОБА_1 земельну ділянку, на якій розташовано його будівлі), в свою чергу землевпорядником Дранської сільської ради всупереч рішенню зазначеної сесії було встановлено межі через будівлі ОСОБА_1 , а землевпорядною організацією проведено геодезичні роботи, також не зазначивши будівлі на схемі, крім того, згідно висновку Тульчинського відділення містобудування і архітектури № 213 від 17 липня 2014 року не відмічено обмежень, що на земельній ділянці розташовано будівлі суміжного землекористувача (том 1 а. с. 20). 
Із виписки з протоколу 35 сесії 6 скликання Дранської сільської ради від 14 липня 2014 року вбачається, що на сесії всього було присутніх 12 депутатів, які за пропозицію сільського голови ОСОБА_7 «Віддати всю землю ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 » проголосували: за – 7 депутатів, проти – 1 депутат, утримались – 4 депутати; за пропозицію секретаря сільської ради ОСОБА_8 В. «Межу встановити по прямій лінії, залишивши ОСОБА_1 землю, на якій розташовані його будівлі, крім сіновалу, частину якого потрібно знести» проголосували присутні на сесії 12 депутатів (том 1 а. с. 90-92). 
Відповідно до статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1). Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 2). Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
За правилами статей 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. 
Відповідно до частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно вимог статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1). Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди (ч. 2). 
Глава 16 ЦК України містить норми, відповідно до яких правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав, визначених законом. За наслідками визнання правочину недійсним може бути судом визнаний недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності особи на майно.
Отже, свідоцтво про право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності, яке видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися такі рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні правовстановлюючі документи, а також і самі свідоцтва про право власності на земельну ділянку.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання незаконними та скасування рішень Дранської сільської ради від 14 липня 2014 року і від 01 жовтня 2014 року та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: на земельну ділянку площею 0,2538 по АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
За правилами статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 382 ЦПК України, суд, 
Постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	В. В. Сопрун  	

Повне судове рішення складено 19 березня 2020 року