ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 361/5829/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Петришин Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції Дорошенка Максима Леонтійовича, інспектора патрульної поліції роти №1 батальйону №1 полку 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Чалого Вадима Вікторовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів та відшкодування шкоди, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції Дорошенка Максима Леонтійовича (далі - відповідач 1), інспектора патрульної поліції роти №1 батальйону №1 полку 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Чалого Вадима Вікторовича (далі - відповідач 2), Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - відповідач 3), в якому просила:
-          визнати дії інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції Дорошенка Максима Леонтійовича протиправними;
-          визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 31.07.2019 року серія ДП18 №466148 інспектора патрульної поліції роти №1 батальйону №1 полку 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Чалого Вадима Вікторовича; 
-          стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування шкоди у розмірі 1796,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 6000 грн. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано дії інспектора патрульної поліції роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції Дорошенка Максима Леонтійовича щодо евакуації/вилучення автомобіля марки Chevrolet Aveo, номерний знак НОМЕР_1 , шляхом його тимчасового затримання з подальшим примусовим переміщенням для зберігання на спеціальний майданчик - неправомірними.
Скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 №466148 від 31 липня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення нею правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
Закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну в результаті незаконного тимчасово затримання транспортного засобу в розмірі 1 386 (одна тисяча триста вісімдесят шість) грн. та моральну шкоду в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем 3 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2019 року о 10 год. 15 хв. в м. Києві по вул. Мурманська, 3б, інспектором патрульної поліції роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшим лейтенантом поліції Дорошенком Максимом Леонтійовичем складено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, згідно якого інспектор у присутності свідків здійснив огляд та тимчасове затримання транспортного засобу Chevrolet Aveo н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик за адресою: м . Київ , вул. Хоткевича, буд. 20-Б , у зв`язку із порушенням ч. 3 ст. 122 КУпАП та п. 15.9 «г», п. 15.9 «е» Правил дорожнього руху.
31 липня 2019 року інспектором патрульної поліції роти № 1 батальйону № 1 полку 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержантом поліції Чалим Вадимом Вікторовичем складено відносно водія Конти Марини Петрівни постанову серії ДП18 № 466148 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Згідно з постановою серії ДП18 № 466148 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, 30 липня 2019 року о 10 год. 15 хв. в м. Києві по вул. Мурманська позивач здійснив стоянку ближче 10 метрів до пішохідного переходу та ближче 30 метрів до посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив п.п. 15.9. «г», п.п. 15.9. «е» Правил дорожнього руху.
Згідно вищевказаної постанови такими діями, позивач вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII.
За приписами статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.
До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Статтею 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР).
Згідно з п.1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п. 15.9 ПДР України зупинка забороняється, зокрема:
г) на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі;
е) ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків;
Не дотримання вказаних вимог тягне за собою адміністративну відповідальність відповідно до ч.3 ст.122 КУпАП.
Відповідно до ч.3 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з ч.1 cт.260 КУпАП з метою припинення адміністративних правопорушень та для забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається тимчасове затримання транспортного засобу.
Відповідно до cт.265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.
У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик (ч.3 ст.265-2 КУпАП).
Відповідно до п.1 розд. ХІІ наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» від 07.11.2015 року № 1395 (далі Інструкція №1395) тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених статтею 265-2 КУпАП, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що для правильного вирішення даного спору необхідно встановити, чи був розміщений транспортний засіб позивача таким чином, що суттєво перешкоджав дорожньому руху, оскільки це є необхідною умовою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та відповідно для затримання та доставки транспортного засобу на спеціальний майданчик.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що суб`єктом владних повноважень не доведено наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а саме те, що позивач порушив правила стоянки, що створило перешкоди дорожньому руху.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки та не врахував в якості доказу наданий представником відповідача фото та відеозапис про місце розташування та порядок евакуації транспортного засобу позивача, а лише зазначив, що оскаржувана постанова не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото/відео фіксацію адміністративного правопорушення.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, з огляду на наступне.
Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів, здійснивши аналіз наявних в матеріалах справи фото та відеозапису про місце розташування транспортного засобу позивача, встановила, що, дійсно, автомобіль позивача створював перешкоду дорожньому руху та ніс загрозу безпеці дорожнього руху, оскільки знаходився на проїзній частині по вул. Мурманська в зоні дії знаків 1.32 та 5.41.1 ПДР, що мало наслідком порушення позивачем п.п. 15.9. «г», п.п. 15.9. «е» Правил дорожнього руху. 
Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Посилання позивача на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проведено з порушеннями вимог законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час розгляду даної справи порушень/обмежень прав позивача з боку суб`єкта владних повноважень встановлено не було.
Посилання позивача на окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови не спростовує здійсненого ним адміністративного правопорушення. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 753/4366/17, від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 14.08.2018 у справі № 826/15341/15.
Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні достатні і беззаперечні докази, які б свідчили про наявність вини в діях позивача та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про те, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Крім того, докази, які б спростовували факт порушення позивачем ч. 3 ст. 122 КУпАП, колегією суддів не встановлені, а тому вимоги позивача про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі є необґрунтованими.
Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує фактом притягнення його до адміністративної відповідальності та затриманням його автомобіля.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає, що в даному випадку існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди. При цьому, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом притягнення його до адміністративної відповідальності.
Відтак, вимогу позивача про стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.
Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У п. 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для його скасування. 
Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити постанову якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції Дорошенка Максима Леонтійовича, інспектора патрульної поліції роти №1 батальйону №1 полку 1 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержанта поліції Чалого Вадима Вікторовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів та відшкодування шкоди, відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді: