ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/839/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/961/19 Категорія: 304090200 	Подорога Л. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 травня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б. 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання правочинів частково недійсними та застосування реституції -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ "КБ ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ "КБ ПриватБанк") про захист прав споживача шляхом визнання правочинів частково недійсними та застосування реституції.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 04.04.2008 уклав кредитний договір № CSR0G0000000129 з ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого він отримав споживчий кредит у сумі 67300 грн. з терміном повернення до 04.04.2018. Зобов`язання за договором кредиту забезпечено іпотечним договором, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , предметом якого є житловий будинок  АДРЕСА_1 .
Внаслідок невиконання позивачем умов кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до іпотекодавця ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Городищенського районного суду від 21.05.2012 позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Дане рішення вступило в законну силу, однак не приведене у виконання іпотекодержателем.
Після вступу рішення суду від 21.05.2012 в законну силу між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 26.07.2012, 15.07.2014 були укладені додаткові угоди до кредитного договору № CSR0G0000000129 від 02.04.2008, умови яких є такими, що порушують права позивача як споживача, а саме щодо: нарахування неустойки (пені), винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу.
У 2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» знову звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості в розмірі 85266 грн. 55 коп. Рішенням Городищенського районного суду від 28.12.2018 у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за участю третьої особи, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості заявлені вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 у розмірі 85266 грн. 55 коп.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 вище зазначене рішення  суду змінене та скасоване в частині стягнення з відповідачів заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 і стягнення судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.
Крім того, судовим рішенням апеляційної інстанції встановлено, що за оспорюваними угодами до позивача застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те ж порушення - штраф та пеня, що суперечить ст. 549 ЦК України, а тому сплачена ним пеня підлягає поверненню.
Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім і тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частина 5 вказаної статті означає, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може були пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Посилаючись на такі доводи, позивач просив визнати п.п. 3, 6 додаткової угоди від 26.07.2012; п.п. 3, 7 додаткової угоди від 08.08.2013; п.п. 3, 7 додаткової угоди від 15.07.2014 кредитного договору № CSR0G0000000129 в частині нарахування комісії, пені, страхових виплат, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу - недійсними. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 2514 грн. 36 коп. комісії, 17500 грн. пені, 25336 грн. 34 коп. страхових виплат, сплачених за недійсними умовами додаткових угод до споживчого кредитного договору № CSR0G0000000129. У частині стягнення винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, позовні вимоги не підтримав, оскільки з наданого відповідачем розрахунку неможливо визначити суму цих сплат. 
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що оспорювані умови додаткових угод в частині нарахування комісії, пені, страхових виплат, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу - є нікчемними в силу закону (абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у чинній на час укладення Додаткових угод редакції)), а тому позовні вимоги про визнання їх недійсними до задоволення не підлягають.
З урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд застосував до даних правовідносин застосував загальну позовну давність у 3 роки, що передбачено ст. 257 ЦК України. Оскільки позивач звернувся до суду 08.08.2019, тому питання про стягнення з відповідача коштів за нікчемними умовами угоди суд розглянув з 08.08.2016.
Щодо застосування наслідків нікчемного правочину у вигляді реституції, то суд зазначив, що позивач не довів, що він оплачував нараховані банком платежі за нікчемними умовами додаткових угод, а саме: 2514,36 грн. комісії та 25336,34 грн. страхових виплат.
В частині стягнення пені в сумі 17500 грн. суд відмовив у зв`язку з тим, що у період з липня 2016 по квітень 2017, до відповідача не застосовувалася подвійна цивільно-правова відповідальність у вигляді сплати штрафу та пені, а погашалась лише пеня, а тому відсутні підстави для застосування ст. 61 Конституції України.
Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що погашення позивачем страхових виплат в сумі 25336,34 грн., комісії та пені з 29.08.2011 по 03.04.2017 відбувалась на незаконних підставах. Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що пеня та комісія нараховувалась банком, однак не сплачувалась. Стосовно страхових виплат, то скаржник зазначає, що невключення банком цього платежу в загальну заборгованість у позові банку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 свідчить про те, що позивач його погасив.
Всі заперечення відповідача ґрунтувались на строках позовної давності.
Вважаючи рішення незаконним, позивач просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи встановлено, що 04.04.2008 уклав кредитний договір № CSR0G0000000129 з ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно умов якого він отримав споживчий кредит у сумі 67300,00 грн. з терміном повернення до 04.04.2018. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок  АДРЕСА_1 . 
Вказані обставини встановлені рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2018 року та постановою апеляційного суду Черкаської області від 02 квітня 2019 року у справі №691/1085/16-ц (а.с. 9-20).
До кредитного договору № CSR0GА0000000129 від 04.04.2008 укладено додаткові угоди від 26.07.2012 (а.с.28), від 08.08.2013 (а.с. 29), від 15.07.2014 (а.с. 30).
За п. 3 Додаткової угоди від 26.07.2012, пункт 8.1 Договору викладено в наступній редакції:
8.1. Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 04.04.2008 по 04.04.2018 включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 92636,34 грн. на наступні цілі: у розмірі 67300,00 грн. 00 коп. на споживчі цілі, а також 25336,34 грн. 00 коп. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених у п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 19,68 % на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом, починаючи з 26.07.2012, за оплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2 даного Договору. Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника. Періодом сплати вважати період з «21» по «28» число кожного місяця.
За п. 6 Додаткової угоди від 26.07.2012, у разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород зазначених в Договорі, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України Сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання Позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом, Плата за Кредитом нараховується Банком у розмірі фактично сплаченої Позичальником.
При цьому, Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті Плати за Кредитом сплачує Банку неустойку:
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом;
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором.
За п. 3 Додаткової угоди від 08.08.2013, пункт 8.1 Договору викладено в наступній редакції:
8.1.Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 04.04.2008 по 04.04.2018 включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «Кредит») у розмірі 92636,34 грн. на наступні цілі: у розмірі 67300,00 грн. на споживчі цілі, а також 25336,34 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених у п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 19.68 % на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом, починаючі з 26.07.2012, за оплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2 даного Договору. Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника. Періодом сплати вважати період з «21» по «28» число кожного місяця.
За п. 7 Додаткової угоди від 08.08.2013, у разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород зазначених в Договорі, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України Сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання Позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом, Плата за Кредитом нараховується Банком у розмірі фактично сплаченої Позичальником.
При цьому, Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті Плати за Кредитом сплачує Банку неустойку:
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом;
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором.
За п. 3 Додаткової угоди від 15.07.2014, пункт 8.1 Договору викладено в наступній редакції:
8.1.Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 04.04.2008 по 04.04.2018 включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «Кредит» у розмірі 92636,34 грн. на наступні цілі: у розмірі 67300,00 грн. на споживчі цілі, а також 25336,34 грн. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених у п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 19,68 % на рік на суму залишку заборгованості за Кредитом, починаючі з 26.07.2012, за оплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2 Даного Договору. Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника. Періодом сплати вважати період з «05» по «10» число кожного місяця.
За п. 7 Додаткової угоди від 15.07.2014, у разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, зазначених в Договорі, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України Сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання Позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом, Плата за Кредитом нараховується Банком у розмірі фактично сплаченої Позичальником.
При цьому, Позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті Плати за Кредитом сплачує Банку неустойку:
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом;
- в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором.
Позовні вимоги стосуються визнання недійсним нікчемних умов правочину щодо нарахування комісії, пені, страхових виплат, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, а також застосування реституції.
До даних правовідносин застосовуються такі норми законодавства.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18).
За змістом статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Таким чином, у разі укладення договору з положеннями, які в розумінні статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, то відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови можуть бути визнані недійсними. 
А в силу абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору, яким кредитодавець встановив у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемними.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з положенням ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і буз включення до нього недійсної частини.
З огляду на вказані норми закону, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується лише до оспорюваних правочинів.
Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є таким у силу закону.
Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), у якій Суд дійшов висновку, зокрема про те, що визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювані умови, закріплені в додаткових угодах (щодо нарахування комісії, пені, страхових виплат, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу), є нікчемними в силу закону, а саме: абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з частиною першою ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно з частиною 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Місцевий суд правильно зазначив, що позовні вимоги про застосування реституції як наслідку нікчемності заявлених позивачем умов правочину заслуговують на увагу.
Банк заявляв про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача (а.с. 38-39).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Позивач звернувся до суду з позовом 08.08.2019.
Оскільки умови договору, які наразі оспорює позивач, передбачали періодичні, а не одноразові платежі, тому, суд правильно вказав, що вимогу про застосування реституції за нікчемними умовами угод слід розглядати з 08.08.2016 по 08.08.2019.        
На підтвердження доводів про внесення платежів за оспорюваними умовами позивач надав виписку по кредиту (а.с. 21-27), з якої вбачається, що в межах періоду з 08.08.2016 по 08.08.2019 позивач не сплачував комісію, він тричі сплатив пеню по 250 грн.
Доказів про сплату ним комісії та страхових виплатив позивач не надав, тому заявлені суми (2514 грн. 36 коп. комісії та 25336 грн. 34 коп. страхових виплат) не підтверджені належними та достатніми доказами, тому відсутні підстави для задоволення вимог про застосування реституції за даними платежами в межах строку позовної давності, що не пропущено позивачем.
Той факт, що під час звернення банку з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитом в судовому порядку кредитор до загальної суми заборгованості не включив страхові виплати, не є достовірним доказом повного виконання позичальником нікчемних умов про сплату страхових платежів.
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стосовно повернення позивачу сплачених ним коштів за нараховану банком пеню, то суд справедливо відмовив у вказаній вимозі, пославшись на ту підставу, що до позичальника не застосовувалась подвійна цивільно-правова відповідальність (штраф і пеня), ним погашалась лише пеня. Тому, оскільки умови додаткових угод стосовно пені не є нікчемними в силу закону і не визнані такими судом, то суми, сплачені позивачем в погашення пені, не підлягають поверненню платнику в порядку реституції. 
Інших доказів про виконання ним нікчемних умов позивач не надав.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з рішенням суду, проте не містять достатніх доказів на спростування висновків суду. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови. Зазначений строк продовжується на термін дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повний текст постанови складено 26 травня 2020 року.

Судді