Постанова
Іменем України
 
23 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 455/322/16-ц
провадження № 61-37973св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2017 року у складі судді            Ніточко Л. Й. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 травня                2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , третя особа - Страшевицька сільська рада Старосамбірського району Львівської області, про вселення в будинок та усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що йому на праві власності належить 1/3 частина, а відповідачу - 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач зачинила вказаний будинок і не дала йому ключів, проживає за іншою адресою та приїжджає дуже рідко. Самовільно вселитися в будинок він не може, неодноразово звертався до відповідача, щоб вона дала йому ключі від будинку та не чинила перешкод в користуванні, але вона не хоче порозумітися. На земельній ділянці за вказаною адресою розміщений також належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 побудувала між будинками № АДРЕСА_2 та № АДРЕСА_1 паркан (фундамент довжиною 32 м, в якому встановлено 9 стовпів та 3 стовпи забетоновано окремо), що створює перешкоди і незручності в користуванні земельною ділянкою та не дає доступу до будинку АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом його вселення та надання ключів від дверей будинку, а також - не чинити йому перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого паркану (фундамента), спорудженого між житловими будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_2 заперечила проти позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не має частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки вона зареєструвала за собою право власності на весь цей будинок. 
 
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня               2017 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод               ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 , шляхом вселення позивача в будинок та надання йому ключів від дверей будинку. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , де розміщені житловий будинок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , шляхом знесення самовільно збудованого паркану (фундамента) протяжністю 31 м, в якому встановлено 9 стовпів та 3 стовпи забетоновано окремо, що проходить між житловими будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 102,40 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 як співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, вселення в цей будинок. Оскільки відповідач є власником 2/3 частин будинку АДРЕСА_1 , а позивач - власником АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 частини АДРЕСА_1 , то земельна ділянка, на якій розташовані вказані будинки, перебуває у спільному користуванні позивача та відповідача. Межі та конфігурація вказаної земельної ділянки окремо для обслуговування будинків № АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не визначалися, тому ОСОБА_2 не мала права споруджувати паркан між ними. 
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
08 червня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня         2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів, не дали належної правової оцінки її доводам про те, що рішенням Сташевської сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 26 червня 2008 року № 150 спірна земельна ділянка площею 0,34 га була поділена між її власниками ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме 0,30 га - порівну, а 0,04 га - залишено в їх спільному користуванні. Вказаний поділ було здійснено відповідно до раніше встановленої огорожі на спірній земельній ділянці. З часом вказана огорожа між земельними ділянками стала непридатною, тому у 2011 році вона здійснила її відновлення, а не самочинне будівництво паркану. Висновки судів про вселення позивача є необґрунтованими, оскільки він забезпечений житлом, а житлова площа будинку АДРЕСА_1 складає 19,6 кв. м, вона в ньому проживає та зареєстрована, і з цих підстав судовим рішенням в іншій справі             ОСОБА_1 було відмовлено в реальному поділі спірного будинку.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали із Старосамбірського районного суду Львівської області та зупинено виконання рішення цього суду від 26 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
14 серпня 2018 року справа № 455/322/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 належить житловий будинок  АДРЕСА_2 , в якому він проживає зі своєю сім`єю. 
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2006 року у справі             № 2-14/2010 було визнано право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом по 1/3 частині кожному на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
 
За договором дарування від 05 листопада 2008 року ОСОБА_3 подарував належну йому 1/3 частину зазначеного будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . 
 
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 21 січня 2009 року № 21628158, виданим Комунальним підприємством «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частину, а за ОСОБА_2 - на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 лютого 2017 року. 
 
Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « ОСОБА_4 » ОСОБА_2 зареєстрована та проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 . 
 
Рішенням виконавчого комітету Страшевицької сільської ради від 15 грудня                  1975 року № 53 дозволено ОСОБА_5 (батьку позивача) перебудувати житловий будинок на старому місці в селі Страшевичі. 
 
На підставі вказаного рішення 10 травня 1976 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво на забудову садиби, в якому зазначено, що земельна ділянка під забудову площею 1 400 кв. м виділена із «перебудова». 
 
За актом обстеження земельних ділянок в АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , складеним 18 березня 2015 року комісією Страшевицької сільської ради, на земельній ділянці згідно з планом забудови ОСОБА_1 залитий фундамент довжиною 31 м, в якому встановлено 9 стовпів та окремо забетоновано 3 стовпи. 
 
Листом виконавчого комітету Страшевицької сільської ради від 19 жовтня 2017 року № 400/02-25 повідомлено, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_2 самовільно споруджено огорожу (залито фундамент довжиною 31 м, в якому встановлено 9 стовпів та окремо забетоновано 3 стовпи), перебуває в державній власності. Однак відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах, виданого 10 травня 1976 року, земельна ділянка передана у постійне користування батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Вказане свідоцтво ніким не змінено і не скасовано. Житловий будинок  АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_5 успадкував його син             ОСОБА_1 . 
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
 
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Частинами другою, четвертою статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша, четверта статті 376 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що позивачу на праві власності належить 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 і відповідач чинить йому перешкоди у користуванні цим будинком, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог  ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні вказаним майном шляхом вселення позивача та надання йому ключів від дверей будинку. Оскільки на земельній ділянці за вказаною адресою розташований інший належний позивачу будинок - АДРЕСА_2 , то суди правильно виходили з того, що ОСОБА_1 має право користуватися цією земельною ділянкою. За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанції про зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого паркану (фундамента) між житловими будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є правильними.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач забезпечений житлом і житлова площа будинку АДРЕСА_1 не дозволяє здійснити реальний його поділ, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не спростовують той факт, що ОСОБА_1 як власник 1/3 частини спірного житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю часткою у спірному майні.
 
Посилання заявника на те, що вона здійснила відновлення раніше встановленої огорожі між житловими будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка існувала ще до розподілу земельної ділянки між  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки межі та конфігурація цієї земельної ділянки окремо для обслуговування будинків не визначалися і на підставі листа виконавчого комітету Страшевицької сільської ради від 19 жовтня 2017 року № 400/02-25 судами встановлено, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_2 самовільно спорудила огорожу (фундамент), перебуває в державній власності.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України                      від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду, та статтями 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2017 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 03 серпня             2018 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.
 
Щодо заяви ОСОБА_2 про врахування документів, які вона не мала можливості надати під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
 
14 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій вона просила врахувати при розгляді справи документи, які вона не мала можливості надати під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, а саме: лист Страшевицької сільської ради від 29 липня 2019 року № 03-05/14; викопіювання з генерального плану села Страшевичі щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок; лист архівного відділу Старосамбірської районної державної адміністрації від 24 липня 2018 року № 01-19/179.
 
Заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
ОСОБА_2 не посилалася на вищевказані документи та обставини, викладені в них, як на підставу своїх вимог або заперечень, і не заявляла в судах першої та апеляційної інстанцій клопотань про долучення їх до матеріалів справи, тому вони не були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій. За змістом вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини.
 
Тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні заяви  ОСОБА_2 про врахування документів, які вона не мала можливості надати під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня                   2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 травня                2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов