Постанова                                                   
Іменем України
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 521/11325/17
провадження № 61-13806св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,                             Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Ніна Олександрівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , поданої адвокатом Ростомовим Грантом Артуровичем, на рішення Малиновського районного суду міста Одеси                                        від 22 жовтня 2018 року в складі судді Гуревського В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Н. О., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 1995 року, що було зареєстровано в органах технічної інвентаризації 23 жовтня 1995 року, та згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2008 року, відповідно до якого за позивачем було визнано право власності на житловий будинок з прибудовою, сараї та вбиральню. Також, рішенням суду було визначено порядок користування земельною ділянкою, площею - 660,0 кв. м та виділено позивачу в користування земельну ділянку, площею - 333,0 кв. м, відповідно до угоди про порядок користування земельними ділянками. 
Відповідне право власності позивача на даний будинок було зареєстровано                        03 березня 2009 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Таким чином, позивач був власником спірного будинку більше двадцяти років, де проживав разом з родиною та продовжував проживати станом на дату подачі вищенаведеного позову.
Позивачу випадково стало відомо під час розмови з відповідачем, що  він вже не є власником спірного будинку, а новим власником є саме відповідач -                     ОСОБА_2 . Після, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно позивач дізнався про існування договорів купівлі-продажу належного йому житлового будинку від 06 квітня 2016 року та 07 квітня 2016 року, відповідно до яких нібито було укладено два договори купівлі-продажу відносно 1/10 частки будинку та 9/10 часток будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що жодних договорів купівлі-продажу між ним та                               ОСОБА_2 укладено не було. Позивач продовжує проживати у власному будинку, самостійно веде господарство.
Також посилаючись на частину другу статті 377 Цивільного Кодексу України           (далі - ЦК України), позивач зазначає, що здійснивши самочинне розділення об`єкту на частки у спільній частковій власності, якої не існувало, стороною було приховано продаж цілого будинку із переходом права власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться. Так як договір, який приховано, суперечить законодавству України, а саме вищевказаному положенню статті 377 ЦК України, він має вважатися недійсним. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року № 299, щодо відчуження 1/10 частини спірного житлового будинку; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 2016 року № 288, щодо відчуження 9/10 частини житлового будинку.
04 грудня 2017 року представником позивача - ОСОБА_3 було подано письмові пояснення до позову, відповідно до яких позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем до моменту укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу, було досягнуто усної домовленості про укладання договору довічного утримання. Проте, між сторонами 06 та 07 квітня 2016 року було укладено саме договора купівлі-продажу, а тому ці договора було вчинено внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я позивач потребував стороннього догляду, має вади здоров`я, тому, укладаючи оспорювані договора, мав на меті укладення договору довічного утримання. Під час укладення оспорюваних договорів, нотаріус не роз'яснив позивачу юридичні наслідки вказаного правочину, та не ознайомив з текстом договорів. Так як відповідач є рідною сестрою позивача, під час вчинення правочинів з боку відповідача мав місце обман. 
Посилаючись на те, що позивач продовжує проживати в спірному будинку, після укладення договорів, продовжував сплачувати всі комунальні послуги, тому існує відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами продавцем покупцю. Також позивач зазначає, що він не отримував жодних коштів за договорами купівлі-продажу спірного майна.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміст правочинів не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, і продавець і покупець мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено у формі, встановленій законом та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Під час укладення договорів купівлі-продажу були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що свідчить про відсутність підстав недійсності, передбачених статтею 215 ЦК України. Позивачем не доведено, що під час вчинення правочину його введено в оману, а також не доведено факт обману зі сторони відповідача.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу адвоката Ростомова Г. А. - представника ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року  залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні апеляційної скаргита залишаючи рішення суду без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що воно є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Апеляційний відхилив доводи апеляційної скарги про те, що спірні договори проведено на невигідних для позивача умовах і мають негативні наслідки для позивача, що спірні правочини мають ознаки удаваних правочинів та вчинені під впливом оману, оскільки позов було заявлено тільки з тих підстав, що ОСОБА_1 не укладав жодного договору купівлі-продажу.
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
15 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ростомов Г. А. через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси                               від 22 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Судом апеляційної інстанції не взято до уваги доводи апеляційної скарги, та не надано їм правової оцінки, а також проігноровано посилання позивача на те, що правочин вчинений під впливом омани, та те, що позивач продовжує проживати у спірному будинку.
Судом першої інстанції не взято до уваги, що поділ спірного будинку, що був предметом оспорюваних правочинів у частках 1/10 та 9/10 був зроблений із порушенням вимог законодавства.
В касаційній скарзі заявник вказує на те, що спірні договори проведено на невигідних для позивача умовах, позивач не мав на меті укладати дані договори, а бажав укласти договір довічного утримання. Спірні правочини мають ознаки удаваних правочинів та вчинені під впливом омани та помилки, а також в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем грошей за договорами купівлі-продажу. 
Доводи інших учасників справи
06 лютого 2020 року ОСОБА_2 подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи 
з Малиновського районного суду міста Одеси.
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги адвоката Ростомова Г. А. - представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду                        від 06 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення відповідають зазначеним вимогам закону.
Фактичні обставини, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня                 1995 року, що було зареєстровано в органах технічної інвентаризації 23 жовтня 1995 року, ОСОБА_1 належить на праві власності спірний житловий будинок (Т. 1, а.с. 13). Також рішення Малиновського районного суду міста Одеси від                      17 листопада 2008 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірний житловий будинок з прибудовою, сараї та вбиральню. Також, рішенням суду було визначено порядок користування земельною ділянкою площею                     660,0 кв. м та виділено позивачу в користування земельну ділянку площею                    333,0 кв. м відповідно до угоди про порядок користування земельними ділянками (Т. 1, а.с. 9-12). 
Право власності позивача на даний будинок зареєстровано 03 березня 2009 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».
18 червня 2015 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, за якою уповноважив відповідача представляти його інтереси з питань отримання належних йому правовстановлювальних документів та/або їх дублікатів на його ім`я стосовно спірного будинку без права подальшого розпорядження та відчуження зазначеного майна (Т.1, а.с. 159).
06 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила 9/10 часток спірного житлового будинку.
07 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила 1/10 часток спірного житлового будинку.
Договори купівлі-продажу між сторонами були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н. О. (Т. 1, а. с. 34 - 35,                          71 - 72).
Право власності на частки житлового будинку було належним чином зареєстровано, про що свідчать Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за                                     №№ 91987686 та 57171678 відповідно.
З реєстраційної справи спірних правочинів судами встановлено, що позивач звернувся до приватного нотаріуса з питання відчуження належного йому спірного майна, самостійно прибув до робочого приміщення нотаріуса, надав правовстановлюючі документи на будинок, технічний паспорт, документи, що встановлюють особу - паспорт, картку платника податку. ОСОБА_1 передав своє право на будинок за відплатним договором, розрахунок за будинок отримав у повному обсязі. ОСОБА_1 у присутності нотаріуса особисто підписав заяви про відсутність укладеного шлюбу на час відчуження майна, про склад відчужуваного домоволодіння та відсутність самовільних споруд, про отримання першого у 2016 році доходу від продажу майна. Згідно заяви від 07 квітня                       2016 року ОСОБА_1 підтвердив, що ним, як податковим агентом, особисто нарахована сума доходу, що підлягає оподаткуванню та сплачена сума податку за ставкою 5% від суми доходу згідно банківської квитанції (Т.1, а.с. 32-108).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до статті 6 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що він помилився щодо природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у  догляді й утриманні та домовленість з відповідачкою, вважав, що ним укладено договір довічного утримання, а не договори купівлі-продажу.
 
Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не мав на меті укладати договори купівлі-продажу, а бажав укласти договір довічного утримання, спірні правочини вчинені під впливом омани та помилки, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги. 
 
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи під час укладення оспорюваних правочинів нотаріусом було роз`яснено права та обов`язки сторін, перевірена їх дієздатність та волевиявлення, що підтверджується                     текстом договорів, зокрема пунктами 9, відповідно до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили, що значення і умови правочинів, їх правові наслідки розуміють, підтверджують дійсність намірів при укладенні правочинів, а також що вони не носять характеру мнимого, удаваного і зловмисного. Крім того, договори були зачитані в голос нотаріусом, до їх підписання, що підтверджується змістами договорів купівлі-продажу, а також письмовими поясненнями приватного нотаріуса. При цьому, позивач не повідомляв про намір укласти договір довічного утримання, а підписуючи договори купівлі-продажу був ознайомлений з його змістом та підтвердив свою згоду на укладення саме таких договорів.
 
Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, а також сам факт обману.
 
Посилання позивача на те, що він не отримував кошти за спірними договорами, спростовуються матеріалами справи, а саме пунктами 2 договорів, відповідно в яких зазначено, що грошові кошти отримані ОСОБА_1 готівкою і покупець не має будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.
 
Виходячи з зазначеного обов`язки покупця були виконані у повному обсязі грошові кошти за придбання житлового будинку були отримані ОСОБА_1 до підписання договору, що свідчить про нікчемність «мотиву» звернення до суду, на який посилається представник позивача - необізнаність з фактом укладення договорів.
 
Позивач самостійно розпорядився належним йому майном у спосіб, що передбачений діючим законодавством України, а факт похилого віку позивача та наявності в нього вадів зору та слуху не свідчать про укладення договорів під впливом помилки чи омани.
 
Правовий аналіз оскаржуваних договорів дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочинів не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; і продавець і покупець мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочини було вчинено у формі, встановленій законом та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно вирішив спір, не заслуговують на увагу, оскільки саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочинів недійсними повинна довести на підставі належних і допустимих доказів. Але наведені позивачем підстави для визнання недійсними оспорюваних ним договорів останнім не доведені.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що спірні договори проведено на невигідних для позивача умовах, а також те, що спірні правочини мають ознаки удаваних правочинів є неприйнятними, оскільки відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Позивачем позовні вимоги про визнання спірних правочинів недійсними з тих підстав що вони мають ознаки удаваних та проведені на невигідних для позивача умовах у суді першої інстанції, заявлено не було.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо установлення обставин справи, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанції, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, оскаржених судових рішень без змін.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ростомовим Грантом Артуровичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко

Судді:                                                                                                           Є. В. Петров

А. А. Калараш

С. Ю.Мартєв

С. П. Штелик