ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2020 року	Львів	Справа № 380/152/20 пров. № А/857/3153/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Чопко Ю.Т.
представника позивача –                                             Каверін С.М.
представника відповідача –                                        Дюка З.М.
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року (головуючий суддя: Сасевич О.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, –
встановив:
ОСОБА_1 , 26.12.2019, через поштове відділення зв`язку, звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 01.08.2019 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів;
- стягнути із Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки із розрахунку 614,42 грн. в день, за період із 02.08.2019 року по 12.12.2019 терміном 133 дні у сумі 81717,79 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
Обґрунтовує позов тим, що відповідач протиправно не провів 01.08.2019 остаточного розрахунку при його звільненні із військової служби, зокрема, компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач вважає, що суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням   ст. 116 Кодексу законів про працю України  та у відповідності до ст. 117 КЗпП України,  є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів. Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без розгляду. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, відтак строк звернення до адміністративного суду з такими позовами становить один місяць. Крім цього, про поновлення пропущеного строку на звернення до суду позивач не звертався. 
Також, вказує, що суд першої інстанції помилкового обрахував процесуальні строки на звернення до суду, чим порушив норми процесуального права, а тому у відповідності до ст. 123 КАС України, позов необхідно залишити без розгляду.
Представник відповідача Дюк З.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.
Представник позивача Каверін С.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є учасником бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 10.07.2015.
На підставі наказу начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 312-ос «По особовому складу» від 15.07.2019, підполковника ОСОБА_1 (П-002385), заступника начальника центру – начальника відділу персоналу, з правом носіння військової форми одягу, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 146-ос «По особовому складу» від 01.08.2019, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини, знятий зі всіх видів забезпечення. 
Представником позивача, 26.11.2019 направлено до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України запит на отримання інформації та документів з питань проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та отримано відповідь листом від 04.12.2019 за № 14/2310.
Військово-медичним клінічним центром (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) проведено остаточний розрахунок 13.12.2019, в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 42678,67 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, оскільки, при звільненні відповідачем не будо проведено виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї компенсації за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.
Крім цього, оскільки обов`язок стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, виник не у зв`язку з виконанням позивачем  обов`язків служби, як це передбачено п. 1 Порядку № 44, а також право на виплату таких сум він набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (п. 2 Порядку № 44), а через протиправну бездіяльність відповідача, що пов`язана з невчасною виплатою грошового забезпечення, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасно з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку № 44 задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі – Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено, що такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 162 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі – Закон 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 14 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно п. 18 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 101 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України»  (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Однак, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Суд апеляційної інстанції, зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 101 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 162 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), встановлено умови укладення контрактів з військовослужбовцями, порядок проходження служби та підстави її припинення.
Згідно п. 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 146-ос «По особовому складу» від 01.08.2019, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини, знятий зі всіх видів забезпечення. 
Однак, на момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 , відповідач, в порушення п. 293 Положення № 1115/2009, не розрахувався за всіма видами належного позивачу на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, зокрема, не виплатив грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, яка гарантована позивачу п. 12 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 162 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач звільнений з військової служби 01.08.2019, а грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій виплачена лише 13.12.2019, що не заперечується сторонами.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 6 ст. 7 КАС України, передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Приписами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців Державної прикордонної служби України, в частині порядку та умов визначення оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців Державної прикордонної служби України, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних  сум, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст. ст. 116, 117 КЗпП, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим покликання скаржника, що оскільки позивачу своєчасно виплатили грошове забезпечення, то позивач не має права на виплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на день звільнення позивача у запас Збройних Сил України йому не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, тобто при звільненні, відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.
Щодо покликання апелянта на пропуск місячного строку звернення до суду з розглядуваним позовом, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1  ст. 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Приписами ч. ч. 3, 5  ст. 122 КАС України  передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.  
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до ч. 1  ст. 233 КЗпП України,  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в аспекті розглядуваних спірних правовідносин, оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а  КАС України    передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, а тому застосуванню підлягають саме положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Крім цього, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень  ст. 233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117,  237-цього   Кодексу вказав: «за статтею 47  Кодексу  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що фактична виплата грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, позивачу була здійснена 13.12.2019, а з розглядуваним позовом останній звернувся 26.12.2019. 
Отже, позивач реалізував своє право на звернення до суд з позовом про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з дотриманням вимог встановлених ст. 233 КЗпП України, тобто в межах тримісячного строку.
Аналогічна правова позиція щодо строку звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладено в постановах Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 320/5789/18, від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17.
Щодо позовних вимог про одночасну компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Оскільки у задоволенні таких, судом першої інстанції відмовлено, а позивачем судове рішення не оскаржувалося у цій частині, а тому, у відповідності до ст. 308 КАС України, підстави для перегляду таких вимог, під час апеляційного провадження відсутні.
Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши спірні правовідносини в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зв`язку із допущенням відповідачем протиправної бездіяльності, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача, необхідно зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зокрема, невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.
Згідно приписів ст. 139 КАС України, підстав для стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не має.
Апеляційна скарга Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 308,  310, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 380/152/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                               О.М. Гінда
                                                                      
Судді:                                                                                          О.Б. Заверуха

                                                                                                              В.В. Ніколін                                                                                                                                                            
Повне судове рішення складено 07.05.2020.