Ухвала
 
17 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/4166/19
провадження № 61-6169ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 21 892,90 грн та витрати за складання оцінки вартості збитку в розмірі 1 500 грн.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 16 травня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Інфініті», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобіля марки «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2018 року встановлена вина відповідача в порушенні ПДР України, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку становить 21 892,90 грн. Так як цивільна відповідальність відповідача на день пригоди не була застрахована, він звернувся до суду з позовом безпосередньо до винуватої особи. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 22 листопада 2019 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 21 892,98 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
 Київський апеляційний суд постановою від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року скасував та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
01 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення майнової шкоди в розмірі 21 892,90 грн та витрат за складання оцінки вартості збитку в розмірі 1 500 грн, що станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики щодо неправильного тлумачення положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як таких, що встановлюють обов`язок потерпілої особи, чиє майно пошкоджено в результаті ДТП особою, яка не застрахувала цивільно-правову відповідальність, повідомити про це МТСБУ, та які ставлять реалізацію права на відшкодування шкоди в залежність від виконання цього обов`язку, що не узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17, від 19 червня                 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 11 грудня  2019 року у справі № 465/4287/15 та постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 357/9466/15-к,                    від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, від 30 серпня 2018 року у справі           № 732/865/16-к, від 12 грудня 2018 року у справі № 641/8243/14-ц, від 24 квітня           2019 року у справі № 643/19957/15-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням в рамках іншого процесу, зокрема, не існує активної можливості спростувати факт недотримання обов`язку щодо повідомлення МТСБУ, а також, щодо проведення оцінки збитку виключно разом з комісаром МТСБУ, який був встановлений судом, не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Заявником не зазначено, в якій саме справі, що перебуває на розгляді в судах, він позбавлений можливості спростувати обставини, а також в чому полягає така неможливість. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням. Тому наведені доводи не обґрунтовані.
 
Крім того, касаційна скарга містить посилання на те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки згідно з загальнодоступними відомостями опублікованих в ЗМІ, кожна третя ДТП в України трапляється з водієм без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземно транспортних засобів. Зважаючи на наступне, розгляд питання щодо відшкодування шкоди внаслідок ДТП з винної особи за відсутністю в неї полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземно транспортних засобів, матиме сильний об`єктивний вплив на інтереси суспільства в цілому. Також, справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки він позбавлений будь-якої іншої правової можливості для відшкодування завданих збитків, і перебуває в положенні, при якому в нього немає інших ефективних засобів відновлення порушеного права при наявності конкретної особи, яка такі права порушила і чия винність в даному порушенні встановлена в судовому порядку, через уявні процедурні перешкоди. Дане становище несумісне з принципом верховенства права і наявністю позитивного зобов`язання України як учасниці Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантувати можливість ефективного захисту порушених прав відповідно до статті 13 Конвенції.
 
Наведені заявником обставини не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко