Справа № 127/8439/19
Провадження № 22-ц/801/989/2020
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року	Справа № 127/8439/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2019 року, постановлене у складі судді Антонюка В.В., в залі суду,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року у цивільній справі № 127/23171/15-ц, вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітню доньку, яка продовжує навчання в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2015 року і до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
Позивач вказує, що на даний час він працює неофіційно різноробочим на будівництвах. Його заробіток непостійний та мінливий в розмірі біля 5 000 грн., аліменти з нього стягують в розмірі 2 130,75 грн., що становить майже половину його доходу. У нього залишається на прожиття 2 830 грн., цих коштів йому не вистачає для забезпечення власних життєвих потреб. На утримання доньки з нього стягують 1/4 частки від всіх видів його заробітку, а оскільки позивач працює не офіційно, то сума відрахувань проводиться з середньої заробітної плати, відповідно даних статистики по м. Вінниці, а це на даний час 8 523 грн. і 1/4 з цієї суми 2 130 грн.
У зв`язку із наведеним, позивач звернувшись в суд з позовом просив змінити спосіб стягнення та зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року з 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу) на тверду грошову суму у розмірі 1 000 грн., щомісячно і до закінчення донькою навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2019 року позов задоволено та змінено спосіб і розмір стягуваних аліментів з ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року.
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається в інституті історії, етнології та права Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з принципів справедливості, рівного обов`язку батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до досягнення ними двадцяти трьох років, та врахував матеріальне становище позивача, який на даний час офіційно не працює.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу судового рішення лише факти зазначені позивачем без належного дослідження обставин справи.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційна скарга на підставі ст. 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року у цивільній справі № 127/23171/15-ц, вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на повнолітню доньку, в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2015 року і до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжуються навчання і у зв`язку із чим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Статтею 200 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
В частині першій статті 192 СК України зазначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись із позовом про зменшення встановленого рішенням суду розміру аліментів, ОСОБА_1 вказував, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів його майновий стан погіршився, оскільки він втратив постійну роботу, працює неофіційно, а тому може сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн., а також зазначив, що дочка знаходиться на утриманні чоловіка.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції фактично продублював доводи позовної заяві без належної оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Для вирішення позову про зменшення розміру аліментів, встановленого рішенням суду, слід встановити чи змінився майновий, сімейний стан чи стан здоров`я особи, яка звертається із позовом з часу присудження аліментів.
На час винесення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2015 року про стягнення аліментів відповідач працював водієм Вінницької міської станції екстреної медичної допомоги та отримував заробітну плату. 
На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав у якості доказів копію трудової книжки із записом про його звільнення із роботи за власним бажанням, яке відбулось в листопаді 2017 року та фотографії його доньки. 
Проте вказані обставини не є доказами зміни майнового стану позивача, оскільки, не підтверджують розміру його доходу. 
Доказів про перебування на обліку в центрі зайнятості та довідки про доходи ОСОБА_1 суду не надав. 
Крім цього, надані позивачем фотографії його доньки не свідчать про факт її перебування на утриманні чоловіка та відсутність потреби в матеріальній допомозі батька на період навчання.
Будь-які інші докази зміни матеріального та сімейного стану позивача чи погіршення його стану здоров`я в матеріалах справи відсутні. 
Самі лише посилання позивача на те, що він має мінливий дохід, працюючи неофіційно різноробочим на будівництвах, без надання доказів про розмір його доходу, не можуть бути визнані підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи встановлені обставини справи, а також докази на їх підтвердження, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність у даному випадку наявності підстав для зменшення розміру аліментів згідно положень ст.192 СК України.
За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову. 
Разом із тим колегія суддів вважає, що у разі наявності та доведеності підстав для зменшення розміру аліментів, передбачених ст. 192 СК України, ОСОБА_1 не позбавлений права повторно звернутись до суду за захистом своїх прав.
Згідно ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З матеріалів справи видно, що позивач не оплатив судового збору за подання позовної заяви та не надавав доказів про звільнення від сплати судового збору, а відповідач у справі звільнена від сплати судового збору. 
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної інстанції відповідача, звільненого від сплати судового збору та скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, тому судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн. слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави. 
Судовий збір в розмірі 384,20 грн. сплачений відповідачем за подання заяви про перегляд заочного рішення слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 червня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1921 грн. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 389,20 грн. судового збору. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                 В.В. Оніщук

Судді:                 С.К. Медвецький

                                                        В.П. Рибчинський