ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4557/20 Справа № 209/1998/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк “Надра” про визнання припиненим іпотечного договору, - 
ВСТАНОВИЛА: 

У червні 2019 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк “Надра” про визнання припиненим іпотечного договору (а.с. 4-7), який в подальшому уточнила (а.с. 19-22).
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 14 червня 2007 року вона уклала іпотечний договір № 1076-Н, зареєстрований в реєстрі за № 2732, серійний номер НОМЕР_1 516922, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуганом М.А., за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру у якості забезпечення іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра». Згідно пункту 1.1 кредитного договору банку надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості кредит в розмірі 18500 доларів США з кінцевим терміном погашення всієї заборгованості за кредитом не пізніше 13 червня 2018 року. Кредит був наданий для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2726 від 14 червня 2007 року нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 . Оскільки кредит був наданий для придбання певної продукції, він, згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», є споживчим кредитом. Пунктом 6.4 іпотечного договору було передбачено, що він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором. Згідно з умовами кредитного договору № 82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року та іпотечного договору від 14 червня 2007 року, за цими договорами, якими встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а і кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, яким є лютий 2015 року. Посилаючись на постанови Верховного суду України від 23 березня 2016 року у справі № 3-137/гс16 та від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, статті 3, 17, 28 Закону України «Про іпотеку», статті 11, 15, 216, 253, 261, 266, 316, 319, 509, 572, 575, ЦК України, вважає, що іпотека за іпотечним договором від 14 червня 2007 року належного їй, позивачу, на праві приватної власності нерухомого майна, яка є похідною від основного зобов`язання, припиняється у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, яке нею забезпечувалося.
Просила суд визнати припиненим іпотечний договір за № 1076-Н від 14 червня 2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 2732, серійний номер НОМЕР_1 516922, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуганом М.А., за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру у якості забезпечення іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Надра». 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 83-85/.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження та врахування всіх обставин справи (а.с. 90-92).
ПАТ КБ “Надра” своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалось.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки основне зобов`язання, що виникло із кредитного договору №82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року не припинено, то не припинено і зобов`язання за іпотечним договором № 1076/1-Н від 14 червня 2007 року. Ніяких доказів на підтвердження припинення іпотечного договору з інших підстав, встановлених договором або законом, позивачка суду не надала.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 червня 2007 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 82007/840-К/1076-Н, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 18500 доларів США зі строком повернення кредиту до 13 червня 2018 року (а.с. 10 -11).
Згідно пункту 1.1. кредитного договору, кредит був наданий позивачці ОСОБА_1 на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2726 від 14 червня 2007 року, що був укладений між позичальником та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_1 придбала у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Погашення кредиту повинно було відбуватися шляхом здійснення щомісячного перерахування банку мінімального платежу в сумі 266,79 доларів США (пункти 3.3.1, 3.3.2. договору).
На забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № 82007/840-К/1076-Н Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», як іпотекодержатель, та ОСОБА_1 , як іпотекодавець, 14 червня 2007 року уклали іпотечний договір № 1076/1-Н, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-13). Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А, та зареєстрований в реєстрі за № 2732.
Згідно п. 8.5 кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань.
Згідно п. 4.3 іпотечного договору право іпотеки припиняється виконанням Іпотекодавцем забезпечених іпотекою зобов`язань.
Згідно пункту 6.3 іпотечного договору, він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором та договором на відкриття карткового рахунку.
Позичальник не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 82007/840-К/1076-Н від 14.07.2007 року, що нею не заперечується, оскільки у позовній заяві позивачка стверджує, що останній раз вона сплатила черговий щомісячний платіж на погашення кредиту в лютому 2015 року.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання.
Пунктом 6.3 укладеного між сторонами у справі договору іпотеки встановлено, що договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання позичальником взятого на себе зобов`язання.
Припинення дії кредитного договору не є підставою для припинення зобов`язань, які виникли під час його дії і виконання яких було забезпечено іпотекою.
Отже, встановивши, що зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення кредитних коштів банку не виконані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення іпотеки і колегія суддів погоджується з вказаним висновком.
Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що припинення іпотеки при невиконаному зобов`язанні — це є фактичне позбавлення кредитора права задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, яке передбачено п.п. 4.4 та 5.1 іпотечного договору від 14.06.2007 року (а.с. 12-13).
Щодо тверджень позивача стосовно пропуску строку позовної давності, колегія суддів враховує наступне.
Судом було встановлено, що при укладенні кредитного договору №82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року сторони домовилися про збільшення позовної давності до 10 років, про що було вказано у пункті 7.3 кредитного договору.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що внаслідок збільшення позовної давності за кредитним договором, банк отримав право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №82007/840-К/1076-Н від 14 червня 2007 року в межах десятирічного строку як з моменту припинення позичальником погашення кредиту шляхом сплати чергового щомісячного платежу, так і з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі.
Крім того, щодо тверджень позивача у позові про те, що пропуск відповідачем строку позовної давності для стягнення основного боргу за кредитним договором є підставою для припинення договору іпотеки, колегія суддів хоче зауважити, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що у кредитному договорі сторони обумовили кінцевий строк погашення всієї заборгованості за кредитом не пізніше 13 червня 2018 року, тому договір іпотеки передбачає строк своєї дії до 13 червня 2018 року, а оскільки цей договір є похідним від кредитного договору, то із закінченням строку дії кредитного договору закінчується і дія іпотечного договору, оскільки кредитним договором встановлено лише кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту, що позивач помилково ототожнює з терміном припинення зобов`язання.
Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно п. 8.5 кредитного договору він діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань, згідно пункту 6.3 іпотечного договору, він діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором та договором на відкриття карткового рахунку, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».
Чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору, і позивачем в апеляційній скарзі дані обставини не спростовані.
Тобто, зобов`язання, не виконане належним чином, продовжує існувати, не зважаючи на закінчення строку дії договору.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров