ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/8857/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Губенко Н.М., Студенець В.І.,  

за участю секретаря судового засідання - Півень А.Л.;

за участю представників:
позивача - Криворучко Т.В. - сільський голова, Кузнєцов К.С. - адвокат; 
відповідача - Родіна Т.М. - адвокат
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області

на постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Яковлєв М.Л., судді - Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.)
від 14.01.2020

у справі за позовом Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області                                                 
до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,                         
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1.Кабінет Міністрів України, 
2.Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, 
3.Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз»
про визнання недійсними окремих пунктів договору,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. 04.07.2019 Жванецька сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, яка є правонаступником Сокільської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (надалі - Жванецька сільська рада, позивач) звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач) про визнання частково недійсним договору № 14/543/11 від 11.03.2011, укладеного Сокільською сільською радою Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» щодо здійснення фінансування добудови (будівництва) об`єкта газопостачання в частині предмету договору, а саме щодо зобов`язання Замовника «повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову (будівництво) об`єкту» (пункт 1.1. договору), а також в частині обов`язку Замовника «протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування добудови (будівництва) об`єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову (будівництво) об`єкта, відповідно до статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» або за рахунок субвенцій з державного бюджету» (пункт 2.3.13. договору), а також відповідні пункти додаткової угоди N21 від 05.06.2012 до договору № 14/543/11 від 11.03.2011 в частині взятих замовником зобов`язань щодо повернення грошових коштів, отриманих від ПАТ «НАК Нафтогаз України» на добудову (будівництво) об`єкта газопостачання, а саме пункти 2.3.15., 4.6. та 4.7.

1.2. Позовна заява обґрунтована такими обставинами:

1.2.1. 11.03.2011 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Сокільською сільською радою Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (надалі - замовник) укладено договір № 14/543/11 (надалі - договір).

1.2.2. Договір № 14/543/11 від 11.03.2011 року укладено між сторонами на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» (зі змінами і доповненнями), внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 року № 1881-р (надалі - розпорядження).

1.2.3. 05.06.2012 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (надалі - Нафтогаз) та Сокільською сільською радою Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (надалі - замовник) укладено додаткову угоду № 1 до договору № 14/543/11, в якій сторони дійшли згоди викласти окремі пункти цього договору у новій редакції.

1.2.4. Підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що, на думку позивача, укладений між Сокільською сільською радою та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» договір № 14/543/11 від 11.03.2011 року суперечить нормам чинного законодавства, оскільки був укладений протягом бюджетного періоду, за яким розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань. 

1.2.5. За твердженням позивача, правочин між сторонами укладено на виконання державного замовлення (розпорядження), результати робіт, профінансовані відповідачем за умовами спірного правочину, перейшли у державну власність, зобов`язаною стороною у таких правовідносинах в частині відшкодування витрат товариства слід вважати державу, а тому договір в частині його умов, що передбачають покладення обов`язку з повернення коштів на сільську раду, є порушенням статей 12, 13, 183 Господарського кодексу України та бюджетного законодавства, оскільки такі витрати місцевого бюджету не передбачалися та не були погоджені в установленому законом порядку.

1.3. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що при зверненні з позовом позивач не вказав, яким чином оспорюваний договір порушує його права та у чому конкретно полягає неправомірність дій компанії. Також позивач не вказав, яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин та які з положень статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання цього правочину недійсним. Крім того, в поданому відзиві відповідач посилається на постанову Верховного Суду у справі № 924/29/17 від 03.04.2018, в якій викладено висновок про те, що відсутність субвенцій з Державного бюджету України, призначених для відшкодування витрат на будівництво газопроводу, не є підставою для звільнення Сокільської сільської ради від виконання зобов`язання за договором.

1.4. Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз» подало пояснення, в яких вимоги Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області підтримала, посилаючись на те, що Сокільська сільська рада, укладаючи спірний договір перевищила надані їй, як органу місцевого самоврядування, повноваження та щодо неї виникли зобов`язання, які не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів, відтак оскаржувані пункти договору, за якими розпорядником бюджетних коштів (Сокільською сільською радою) взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань, встановлених Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) є недійсними.

1.5. Кабінет Міністрів України також подав пояснення, в яких вказав, що АТ «НАК «Нафтогаз України» створене відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 року № 151 «Про реформування нафтогазового комплексу України» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року № 747 «Про утворення Національної акціонерної компанія «Нафтогаз України», засновником та єдиним акціонером якої є Держава. Взаємовідносини НАК «Нафтогаз України» та держави що стосуються питання подальшого врегулювання спірної ситуації, яка виникла внаслідок виконання позивачем Розпорядження від 26.08.2009 року № 1001-р, знаходяться поза межами предмету розгляду у цій справі.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 у справі № 910/8857/19 позов задоволено. Визнано частково недійсними договір № 14/543/11 від 11.03.2011, укладений Сокільською сільською радою Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» щодо здійснення фінансування добудови (будівництва) об`єкта газопостачання: «Підвідний газопровід середнього тиску до сіл Острівчани, Руда, Цвікпівці, Сокіл, Слобідка Малиновецька, Малинівці, Бобшин, Гринчук, Ходорівці, Княгинин, Гаврилівці, Жванець, Брага, Ісаківці, Ластівці, Збруч Кам`янець-Подільського району Хмельницької області» в частині предмету договору, а саме щодо зобов`язання замовника «повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову (будівництво) об`єкту» (пункт 1.1. договору), а також в частині обов`язку замовника «протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування добудови (будівництва) об`єкта повернути Нафтогазу, шляхом перерахування коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову (будівництво) об`єкта, відповідно до статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» або за рахунок субвенцій з державного бюджету» (пункт 2.3.13. договору), а також відповідні пункти додаткової угоди №1 від 05.06.2012 до договору № 14/543/11 від 11.03.2011 в частині взятих замовником зобов`язань щодо повернення грошових коштів, отриманих від ПАТ «НАК Нафтогаз України» на добудову (будівництво) об`єкта газопостачання, а саме пункти 2.3.15., 4.6. та 4.7.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з таких обставин:
- Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України;
- Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов`язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України розпорядженні, на підставі якого, власне, і було укладено договір між позивачем та відповідачем у справі;
- розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1001-р від 26.08.2009 року «Про добудову підвідних газопроводів» зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 року № 1881-р НАК «Нафтогаз України» було уповноважено державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів;
- Сокільська сільська рада не є «замовником» у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов`язань, оскільки у цьому випадку сільська рада, на відміну від «замовника» у звичайному значенні, є лише учасником договору, зобов`язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі державі у власність;
- вказаним розпорядженням на Сокільську сільську раду покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів;
- Сокільська сільська рада не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об`єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позову врахував ви-сновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2018 року у справі № 918/33/17 та постанові колегії суддів Касаційно-го господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 908/1270/17, згідно яких зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, внаслідок яких покладено на Сокільську сільську раду обов`язок з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

2.3. Суд першої інстанції вказав, що взяття Сокільською сільською радою зазначених в договорі від 11.03.2011 року № 14/543/11 та додатковій угоді № 1 до нього зобов`язань про повернення грошових коштів, отриманих від НАК «Нафтогаз України», не передбачено ні Законом України «Про трубопровідний транспорт» (як на час укладання правочинів, так і на теперішній час), ні розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів», із змінами, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 року №1881-р.

2.4. Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що укладення спірного договору протягом бюджетного періоду, за яким розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань, є порушенням інтересів територіальної громади та відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання такого договору та додаткової угоди в цій частині недійсними.

2.5. Також суд першої інстанції вказав, що фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів є обов`язком держави, а тому зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, що стало наслідком покладення на Сокільську сільську раду обов`язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

2.6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 у справі № 910/8857/19 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

2.7. Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний господарський суд вказав, що взяття бюджетного зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань не є підставою недійсності господарського договору, за умовами якого орган місцевого самоврядування взяв на себе грошові зобов`язання перед іншим суб`єктом господарювання.  

2.8. Суд апеляційної інстанції зазначив, що спірний договір не суперечить вимогам Бюджетного кодексу України, а відсутність бюджетних асигнувань за бюджетним зобов`язанням, яке Сокільська сільська рада (правонаступником якої є позивач) прийняла за ним, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки між сторонами у справі на підставі спірного договору виникли не бюджетні, а майнові відносини, які відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України, а тому з огляду на положення частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

2.9. Північний апеляційний господарський суд зазначив, що Сокільська сільська рада (правонаступником якої є позивач) своїми конклюдентними діями (дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір), які встановлені вище, підтвердила факт згоди на укладення спірного договору, погодження його умов тощо, а також факт його реального виконання.

2.10. Також, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції вказав, що питання дійсності спірного договору між тими ж сторонами судом вже розглядалось у справі №924/22/17, а тому обставини встановленні у справі №924/22/17 відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення у справі, що переглядається.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та виклад позиції інших учасників справи

3.1. 07.02.2020 Жванецька сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області звернулося до суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 у справі № 910/8857/19,  в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

3.2. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції не враховано, що п.п. 1.1, 2.3.13 договору та п.п. 2.3.15, 4.6, 4.7 додаткової угоди щодо зобов`язання Сокільської сільської ради повернути грошові кошти, отримані від НАК «Нафтогаз Україна» на добудову об`єкту не відповідають вимогам статей 12, 13, 183 Господарського кодексу України, оскільки оспорюваний договір є державним контрактом, внаслідок якого Держава виступає гарантом за його зобов`язаннями.  

3.3. Також в поданій касаційній скарзі заявник стверджує, що судом апеляційної інстанції, в порушення частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України та частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», не враховано висновки, викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2018 у справі № 918/33/17.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу відповідач проти задоволення поданої касаційної скарги заперечує зазначаючи, що Господарським судом Хмельницької області у справі № 924/22/17 було встановлено дійсність та чинність умов договору № 14/543/11 від 11.03.2011 та умов додаткової угоди до вказаного договору від 05.06.2012. Також відповідач стверджує, що відсутність субвенцій з Державного бюджету України, призначених для відшкодування витрат на будівництво газопроводу, не є підставою для звільнення Сокільської сільської ради від виконання зобов`язання за договором, а умови договору є законними, дійсними та повинні бути виконані сторонами. 

3.5. Крім того, позивач подав клопотання про передачу справи № 910/8857/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, за твердженням позивача, ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 

Розглянувши подане клопотання Верховний Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначена частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить ця справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Таким чином, подаючи клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, заявник мав обґрунтувати наявність виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного показників.

З огляду на те, що у Верховному Суді наявна судова практика з цього  питання, а також з огляду на те, що  заявник не довів необхідність відступлення від вже сформованої позиції, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

4.1.          08.02.2020 набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

4.2.          За правилом пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

4.3.          За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами Господарського процесуального кодексу України, у редакції Закону України від 03.10.2017 N 2147-VIII.

4.4.          Відповідно до вимог частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (зараз і надалі, в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.5.          Згідно зі статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

4.6.          У частині 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, що встановлює вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.7.          Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2018 у справі № 918/33/17 сформульовано висновок, що фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів є обов`язком держави, а тому зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, що стало наслідком покладення на сільську раду (позивача) обов`язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

4.8.          Держава з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

4.9.          Результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України Розпорядження № 1001-р, згідно з яким НАК «Нафтогаз України» була уповноважена Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.

4.10.          Водночас, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» створена відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998 № 151 «Про реформування нафтогазового комплексу України» і постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Засновником та єдиним акціонером компанії є Держава.

4.11.          Аналізуючи зміст укладеного сторонами договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не є «замовником» у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов`язань, оскільки у цьому випадку сільська рада, на відміну від «замовника» у звичайному значенні, є лише учасником договору, зобов`язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність. 

4.12.          Розпорядженням на відповідача, по суті, покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених йому державних коштів. Вигодонабувачем за договорами про добудову (будівництво) підвідних газопроводів є Держава. Саме Державі ці газопроводи передаються у власність.

4.13.          Позивач не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об`єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує.

4.14.          Отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов`язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні № 1001-р, на підставі якого, власне, і було укладено договір між позивачем та відповідачем у справі.

4.15.          Судами встановлено, що учасником відносин з добудови (будівництва) підвідних газопроводів є Держава і договір було укладено на виконання нормативного акта, виданого повноважним державним органом, - розпорядження Кабінету Міністрів України. Крім того, газопровід, побудований за рахунок грошових коштів, перерахованих сільській раді НАК «Нафтогаз України», отримала у власність Держава.

4.16.          За таких обставин, Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції  про правомірність покладення на позивача обов`язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво  газопроводу, оскільки до Розпорядження № 1001-р, на виконання якого укладено договір, зміни щодо фінансування будівництва газопроводу не вносилися, а норма, яка б визначала обов`язок сільської ради, як замовника будівництва, компенсувати відповідачеві витрачені ним кошти за рахунок власних грошових коштів, відсутня.

4.17.          Отже, покладення на позивача оскаржуваними пунктами договору та додаткової угоди № 1 до нього, відповідних зобов`язань щодо компенсації відповідачу витрат, понесених на добудову об`єкта, Верховний Суд вважає безпідставним, оскільки саме Держава взяла на себе обов`язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної Держави.

4.18.          Касаційний господарський суд наголошує, що саме Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК «Нафтогаз України», яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та Сокільської сільської ради, яка здійснювала технічні функції з будівництва газопроводу. Згодом первинно визначений механізм було змінено шляхом внесення змін до Закону України «Про газопровідний транспорт» та підзаконних нормативних актів.

4.19.          Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильних висновків з приводу того, що питання дійсності спірного договору розглядалось між сторонами в межах справи № 924/22/17 з огляду на те, що спір у справі № 924/22/17 за позовом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до Сокільської сільської ради (правонаступником якої є Жванецька сільська рада) стосувався лише стягнення 22  776  443,62 грн заборгованості за неналежне виконання Сокільською сільською радою своїх обов`язків за договором  від 11.02.2011 № 14/543/11 та додаткової угоди від 05.06.2012 № 1 щодо повернення отриманих від ПАТ «НАК «Нафтогаз України» коштів, перерахованих останнім на добудову об`єкта газопостачання. Вимоги про визнання недійсними окремих умов договору № 14/543/11 та додаткової угоди від 05.06.2012 № 1 позивачем пред`явлено не було. 

4.20.          Верховний Суд зазначає, що посилання судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови на обставини, встановлені у справі № 924/22/19, є безпідставним, оскільки в основу прийнятого судом першої інстанції рішення покладена правова позиція, викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.10.2018 у справі №  918/33/17. При цьому, передаючи справу №  918/33/17 на розгляд об`єднаної палати, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність відступлення від висновків, викладених в ряді постанов, зокрема і у постанові від 12.04.2018 у справі № 924/22/19. 

4.21.          За таких обставин, суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відмови в задоволенні позову та зазначає, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення, яке відповідає сталій практиці Верховного Суду, а підстави від її відступу відсутні. 

5. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

5.1. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

5.2. Відповідно до статті 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

5.3. Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

6.2. Судовий збір, сплачений позивачем за перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 у справі № 910/8857/19 у суді касаційної інстанції, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 4 частини 1 статті 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити в задоволенні клопотання про передачу справи № 910/8857/19  на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Касаційну скаргу Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області задовольнити.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 у справі № 910/8857/19  - скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 - залишити в силі.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код ЄДРПОУ 20077720) на користь Жванецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (32365, Хмельницька обл., Кам`янець - Подільський р -н, с. Жванець, вул. Центральна, 57, код ЄДРПОУ 04404036) 3 842 грн 00 коп - витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        І. Кондратова

Судді                                                                                                     Н. Губенко          
                                                                                                                   
                                                                                                              В. Студенець