Ухвала
Іменем України 
12 травня 2020  року
м. Київ
справа № 423/1932/19
провадження № 51-1510 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя   АДРЕСА_1 , зареєстрованого в цьому ж місті за адресою: АДРЕСА_2 , непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останнього разу -  вироком  Попаснянського районного суду Луганської області від 14 вересня 2017 року за ч.1 ст.186 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю два роки, 
на вирок Попаснянського районного суду Луганської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 13 вересня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. 
На підставі ст.71 КК частково приєднано до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 14 вересня 2017 року у виді позбавлення волі на  строк один місяць  та остаточно призначено    ОСОБА_4  покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки один  місяць.
Згідно з вироком, міру запобіжного заходу  ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді тримання під вартою, постановлено  ОСОБА_4  узяти під варту у залі суду негайно та обчислювати строк відбування його покарання з  15 години 45 хвилин 13 вересня 2019 року.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 змінено:
- постановлено обчислювати початок строку відбування покарання з дня набрання вироком законної сили;
- на підставі ч.5 ст.72 КК  зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 13 вересня 2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день, в іншій частині вирок залишено без змін.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 16 травня 2019 року о 14:18, перебуваючи біля приміщення магазину «Товари для дома», розташованого на вул. Центральній, 8/1 у м. Гірське Попаснянського району Луганської області, маючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, сподіваючись, що за його діями ніхто не спостерігає,  схопив решітку-гриль/стейкер «ХОЗЛЕНД/G1-01C-2», яка була розміщена біля входу вказаного магазину як реклама, для подальшої її реалізації. Потерпілий ОСОБА_5 , який спостерігав за відеозйомкою камер зовнішнього спостереження, побачивши злочинні дії ОСОБА_4 , вибіг на вулицю й почав робити зауваження останньому. ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його злочинні дії стали очевидними для потерпілого, незаконно заволодів вказаною решіткою-гриль/стейкер вартістю 141,90 гривень, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на свій розсуд, заподіявши таким чином потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на вказану суму.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків –п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, в якій ставить питання про перегляд у касаційному порядку судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить змінити вирок суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду, призначити йому більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК, скаргу розглянути за його участю. 
На обґрунтування своїх доводів засуджений ОСОБА_4  зазначив у скарзі про те, що:
- його виправлення можливе із застосуванням положень ст. 69 КК, оскільки він щиро покаявся, добровільно відшкодував шкоду потерпілому; 
- судами несправедливо не застосовано положень ст. 69 КК, не враховано стану його здоров`я;
- під час розгляду в апеляційному порядку кримінального провадження не було допитано потерпілого, якому він повернув решітку – гриль відразу після її викрадення і нікуди  з нею не зникав, як про це зазначено в ухвалі апеляційного суду;
- судами при призначенні покарання не враховано роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості та правильності кваліфікації дій у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує. Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі  через суворість, на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував визнання ним вини в повному обсязі та щире каяття, дані про його особу, який проживає у цивільному шлюбі, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, стан його здоров`я і те, що обвинувачений має інвалідність третьої групи.
Поряд з цим судом враховано: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має непогашені судимості, кримінальне правопорушення вчинив у період іспитового строку і на шлях виправлення не став, за місцем проживання характеризується задовільно, перебуває на обліку в лікаря -нарколога з 2013 року, непрацевлаштований.
Урахувавши зазначені обставини, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку, щовиправлення  ОСОБА_4 можливо тільки шляхом відбування покарання в умовах кримінально-виконавчої установи.
З урахуванням вказаного вищезазначені доводи касаційної скаргизасудженого в цілому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, яке за своїм розміром є близьким до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК. 
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалося за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_4 . Суд апеляційної інстанції доводи скарги обвинуваченого, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як убачається з ухвали, у своїй скарзі обвинувачений просив скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з призначенням йому суворого і несправедливого покарання, вказував про його згоду щодо розгляду кримінального провадження за відсутності потерпілого та захисника, якщо буде призначено умовне покарання, стверджував, що грабіж не вчиняв, а викрадене майно відразу повернув потерпілому, зазначав про поганий стан свого здоров`я.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, зазначив в ухвалі про дотримання судом першої інстанції вимог ст. 348, ч.3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), який, установивши, що фактичні обставини справи ніким з учасників процесу не оспорюються, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів у кримінальному провадженні, обмежившись лише допитом обвинуваченого, що було здійснено шляхом поставлення йому запитань, і дослідженням даних, що характеризують його особу, та з`ясував в обвинуваченого, чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються,  роз`яснивши останньому, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
При цьому доводи обвинуваченого, який оспорював фактичні обставини кримінального провадження, стверджуючи, що не вчиняв грабіж, суд апеляційної інстанції обґрунтовано  визнав безпідставними.
Крім того, в ухвалі суд зазначив, що згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_4 , будучи виявленим біля магазину «Товари для дома» потерпілим ОСОБА_5 відразу після вчинення ним крадіжки, не маючи об`єктивної можливості розпорядитися чи користуватися викраденим майном, з метою доведення свого корисливого мотиву до кінця втік, утримуючи при собі викрадене. За таких обставин дії ОСОБА_4 , які той розпочав як таємне викрадення чужого майна, але продовжувані ним з моменту виявлення його потерпілим ОСОБА_5 , перейшли у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), при цьому ОСОБА_4 , який відбіг від магазину, вже мав можливість розпорядитися викраденим майном, а тому його дії за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано правильно.
Ураховуючи зазначені висновки суду апеляційної інстанції, Суд вважає непереконливими доводи ОСОБА_4 в касаційній скарзі про те, що він повернув решітку-гриль відразу після її викрадення і що він нікуди з нею не зникав.
Неспроможними визнав апеляційний суд  доводи обвинуваченого у скарзі щодо розгляду провадження в суді першої інстанції за відсутності потерпілого,  а рішення суду в цій частині таким, що відповідає вимогам закону, оскільки як убачається із зафіксованого за допомогою технічного засобу на носії інформації запису судового засідання в суді першої інстанції, суд, установивши, що потерпілому ОСОБА_5 було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, тим більше що він надав заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності, з`ясувавши думку, зокрема, обвинуваченого, який визнав вину в повному обсязі та який не заперечував проти цього, прийняв рішення про проведення судового розгляду без потерпілого. 
Про надання заяви до суду потерпілим  про розгляд цього провадження без його участі та про відсутність претензій до обвинуваченого також судом першої інстанції  зазначено у вироку.
Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що під час розгляду в апеляційному порядку кримінального провадження не було допитано потерпілого, якому він повернув викрадену решітку, є необґрунтованими. 
Як убачається з наданої копії ухвали,  в апеляційній скарзі обвинуваченого не містилося  прохання щодо виклику потерпілого в судове засідання апеляційного суду, а тому  розгляд кримінального провадження в апеляційному порядку без участі останнього, на думку Суду, не є порушенням положень КПК, оскільки в матеріалах провадження є відповідна заява потерпілого, про зміст якої в оскаржуваних рішеннях зазначено судами першої й апеляційної інстанцій.
Перевіряючи доводи сторони захисту та ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості злочину та його особі через суворість, суд апеляційної інстанції вказав в ухвалі, що призначене ОСОБА_4 судом покарання належним чином у вироку мотивовано з урахуванням положень статей 50, 65 КК. При цьому суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, його задовільну характеристику за місцем проживання, його стан здоров`я, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та призначив мінімальне покарання в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК,  і правильно визначив остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК, яке є більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Апеляційний суд зазначив, що, врахувавши вказані обставини в повному обсязі, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_4 є можливим при призначенні мінімального покарання за ч. 2 ст. 186 КК, і такий захід примусу, на думку апеляційного суду, відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, а тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого або явно несправедливим через суворість.
На думку Суду, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, тому з урахуванням особи винного не знайшов підстав для призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 186 КК, або іншого, більш м`якого, виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї частини статті.
Крім того, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші конкретні обставини кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість виправлення  ОСОБА_4  без відбування покарання  та відсутність підстав для прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, даних про особу обвинуваченого, який кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку, а також доводів його касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж призначене судом,  яке за своїм розміром є близьким до мінімального, та погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які б свідчили про необхідність їх перевірки за  матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Прохання засудженого ОСОБА_4 про розгляд касаційної скарги за його участю не може бути розглянуто Верховним Судом, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції лише в разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду.
Ураховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Попаснянського районного суду Луганської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_7 каровець                                    ОСОБА_2                        ОСОБА_3