ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2020 року

м.Харків

справа № 643/12488/17

провадження № 22-ц/818/2498/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частину в сумісній власності за вимогою другого співвласника та виплати грошової компенсації за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського  районного суду  м.  Харкова від  29  січня 2019 року, постановлене під головуванням судді Ференчук О.В., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частину в сумісній власності за вимогою другого співвласника та виплати грошової компенсації.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 2/12 частину квартири АДРЕСА_1 та в рахунок компенсації вартості 2/12 частини вказаної квартири зобов`язано виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 87 293,33 грн. з депозитного рахунку № НОМЕР_1 ТУ ДСА в Харківській області, що внесені ОСОБА_1 , відповідно до квитанції № 0.0.899220008.1 від 21.11.2017 року через АТ КБ "Приватбанк ". Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/12 частини двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду від 29 січня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, надавши відповідачам доступ до правосуддя, достатній час для подання відзиву та заперечень на відповідь позивача, як передбачено чинним законодавством.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що заочне рішення ухвалено судом без належного повідомлення відповідачів у справі. Крім того неповно досліджені усі обставини справи. ОСОБА_2 вказує, що вона разом із ОСОБА_3 постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 , що можуть підтвердити свідки. А надана позивачем незалежна оцінка спірного майна значно занижена, ринкова вартість квартири станом на січень 2020 року є більшою ніж вона була у 2017 році. Відповідно 2/12 частини від ринкової вартості спірного житла наразі є більшим, ніж покладено позивачем на депозитний рахунок. У цьому випадку відповідачка вважає, що має право на отримання реальної вартості частини власності та набуття іншого житла. Не врахування судом коливання курсу долару та значно вища ринкова вартість спірної квартири є підставами для позбавлення відповідачів реальної можливості на придбання хоча б будь-якого житла.
ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені, не з`явилися в судове засідання, що є підставою для заочного розгляду справи. Крім того, наявні підстави для припинення права відповідачів на частку у спільному майні. Таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому позивачем на рахунок ТУ ДСА України в Харківській області внесено 87 294 грн.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. 211, 223 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням учасників справи. Суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідачів про розгляд справи.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 10/12 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 14.07.2014 року.
Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 2/12 частини вказаної квартири АДРЕСА_1 .
Спірна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м. та житловою 26,2 кв.м, складається з двох кімнат. 
Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 21.09.2017 року, здійснене ТОВ «Мегаполіс і партнери», вартість квартири АДРЕСА_1 складає 523 760 грн. 
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі більше 5 років в спірній квартирі не проживають. Оскільки виділити в натурі 2\12 частки відповідачам неможливо, позивач просить припинити їх право власності шляхом виплати компенсації, з урахуванням того, що вартість 2\12 частин квартири складає 87 293,33 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України).
Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 
2) річ є неподільною; 
3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
При цьому висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Також слід враховувати баланс інтересів всіх співвласників.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №22-ц-2772/11 (провадження №6-81цс11), від 15 травня 2013 року у справі №2/2312/325/11 (провадження №6-37цс13) та від 23 листопада 2016 року у справі №357/11232/14-ц (провадження №6-1943цс16) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17.
Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2005 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності на 2/12 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.20-22).
Позивач є власником 10/12 частини вказаної квартири на підставі договору дарування частини квартири від 14.07.2014 року (а.с.4).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , проте не проживають в ній. Їх частка у праві власності є незначною, тому наявні підстави для припинення права власності на частину в сумісній власності та виплати грошової компенсації.
Натомість в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що вона разом із ОСОБА_3 постійно проживають у спірній квартирі, що можуть підтвердити свідки. Припинення їх права у спільній власності та виплата грошової компенсації у розмірі 87 293,33 грн., яка не відповідає ринковим цінам сьогодення, порушує їх інтереси та завдає істотної шкоди.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказів того, що припинення права власності відповідачів на спірну квартиру не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів та членам їх сім`ї, - позивачем суду не надано.
При цьому ОСОБА_1 не спростовано факту реєстрації та проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 .
Саме по собі посилання позивача на не проживання тривалий час у спірній квартирі відповідачів та їх незначна частка у праві спільної власності, не може бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні.
Позбавлення відповідачів частки у спільному майні: а саме: квартирі АДРЕСА_1 , в якій вони постійно мешкають, - не може не завдати істотної шкоди їм та членам їх сім`ї, оскільки це є нерухоме майно, яке ними використовується в якості постійного житла.
Даних про наявність у відповідача іншого придатного для проживання житла, - матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частину в сумісній власності за вимогою другого співвласника та виплати грошової компенсації - слід відмовити.
Крім того щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 2/12 частки квартири АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
За змістом ст. 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
При цьому підстави набуття права власності врегульовано ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про припинення права власності відповідачів на 2/12 частин у праві спільної власності на квартиру, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.
За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідачів за спірну 2/12 частину квартири - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює перерозподіл судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 309,40 грн. (а.с.154-155).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частину в сумісній власності за вимогою другого співвласника та виплати грошової компенсації.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 309,40 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук