ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 362/7480/19                                                                       Суддя першої інстанції: Ковбель М.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Кобаля М.І.,
при секретарі                    - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене у відкритому судовому засіданні рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року, дата складання повного тексту якого не зазначена, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу №1 роти №4 Батальйону патрульної поліції в місті Борисполі Управління патрульної поліції у Київській області сержанта поліції Загородньої Ольги Геннадіївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до інспектора взводу №1 роти №4 Батальйону патрульної поліції в місті Борисполі Управління патрульної поліції у Київській області сержанта поліції Загородньої Ольги Геннадіївни (далі - Відповідач, Сержант поліції) про скасування постанови Сержанта поліції серії ДП №719905 від 12.12.2019 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КпАП України.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявних у матеріалах справи доказів, а саме - відеозапису, чітко вбачається факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, а тому, оскільки зворотного ОСОБА_1 доведено не було, оскаржувана постанова прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства та скасуванню не підлягає.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, відеоматеріали всупереч положень ч. 9 ст. 79 КАС України не було надіслані Позивачу, по-друге, вказані матеріали не підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення з огляду на погану якість запису, неможливість вимірювання відстані від зупинки громадського транспорту та встановлення стану самопочуття особи, по-третє, відеозаписом підтверджується протиправне позбавлення Відповідачем права Позивача на правову допомогу, а також порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Крім іншого, наголошує на тому, що судом першої інстанції взагалі не надавалася оцінка аргументам Позивача.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.06.2020 року.
У судовому засіданні Апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Сержантом поліції 12.12.2019 року було складено постанову серії ДП18 №719905 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 4; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. «е» п. 15.9 та розд. 33 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.
При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 12.12.2019 року о 13:09 автомобіль Citroen C4, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, по вул. Бориспіль №7 у селі Гора Бориспільського району порушив вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена» та здійснив стоянку ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив розд. 33 та пп. «е» п. 15.9 ПДР України. Вчинення даних правопорушень, як зазначив суд першої інстанції, підтверджується також і наданими Відповідачем відеозаписами (а.с. 26).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 8, 9, 33, 213, 214, 217, 222, 252, 258, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», ст. ст. 23, 35 Закону України «Про Національну поліцію», п. п. 1.1, 1.9, пп. «е» п. 15.9 ПДР України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Відповідачем як суб`єктом владних повноважень було доведено факт порушення Позивачем Правил дорожнього руху, останнім його не спростовано, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваної постанови, прийнятої у порядку та у спосіб, визначені чинним законодавством, відсутні.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення, зокрема, вимог дорожніх знаків та правил зупинки, стоянки - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР України).
Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно п. 3.34 ПДР України у межах дії знаку «Зупинку заборонено» забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).
Крім того, в силу пп. «е» п. 15.9 ПДР України зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту відеозапису №t_video5445142267805304154, що міститься на наявному у матеріалах справи диску (а.с. 26), в останньому, з 00:00:32 по 00:00:34, зафіксовано, що автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , здійснював стоянку у межах дії знаку «Зупинку заборонено», чим, як вірно зафіксовано в оскаржуваній постанові, порушено пп. 3.34 ПДР України.
Водночас, судова колегія погоджується з твердженням Апелянта про те, що зі змісту наявного відеозапису неможливо встановити, чи дійсно автомобіль, яким керував Позивач, здійснив зупинку ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків. При цьому доказів проведення вимірів такої відстані від автомобіля Citroen C4, днз. « НОМЕР_1 », до знака зупинки матеріали справи не містять.
Разом з тим, як було зазначено вище, приписи ч. 1 ст. 122 КпАП України передбачають відповідальність у розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян як за порушення вимог дорожніх знаків, так і за порушення правил зупинки. Таким чином, оскільки належними і допустимими доказами підтверджується факт порушення Позивачем вимог пп. 3.34 ПДР України, то немає підстав для скасування оскаржуваної постанови з мотивів відсутності факту вчинення правопорушення.
Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України. 
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб Citroen C4, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, по вул. Бориспіль №7 у селі Гора Бориспільського району порушив вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим порушив розд. 33 ПДР України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.
Посилання Апелянта на порушення Відповідачем права Позивача на правову допомогу, а також порядок розгляду справи, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.
Зі змісту наданих Сержантом поліції відеозаписів № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 з нагрудної камери поліцейського №в/к 00031 вбачається, що останнім роз`яснено права та обов`язки Позивачу, а також за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання можливості отримати правову допомогу останнє було задоволено шляхом надання йому часу для отримання такої допомоги у телефонному режимі. При цьому, на твердження Позивача про те, що у нього немає достатньо коштів на рахунку мобільного телефону для здійснення дзвінка Відповідачем було запропоновано надати йому власний мобільний телефон для реалізації права на правову допомогу, від чого ОСОБА_1 відмовився. У зв`язку з викладеним, Сержант поліції прийшов до висновку, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи для надання правової допомоги є способом затягування такої справи, а тому прийняв рішення про відмову в його задоволенні.
Наведене, на переконання судової колегії, свідчить, що Сержантом поліції було надано можливість ОСОБА_1 отримати правову допомогу, а також вчинено активні дії щодо забезпечення відповідного права Позивача. Відмова ж у відкладенні розгляду справи про адміністративного правопорушення з огляду на відсутність волевиявлення особи на отримання правової допомоги, на переконання судової колегії, не може свідчити про порушення Відповідачем вимог КпАП України в частині ненадання особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, права на отримання правової допомоги.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015 вказав, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.
Положеннями КпАП України, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КпАП України, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КпАП України. 
Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.
Санкція ст. 122 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки Позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.
При цьому судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а суд відтак Позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, як і не обґрунтував, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.
Твердження Апелянта про те, що Сержант поліції не представився ОСОБА_1 безпосередньо перед початком розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає помилковим з огляду на те, що приписи ст. 279 КпАП України містять вимоги щодо обізнаності особи, щодо якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, про посадову особу, яка розглядає таку справу. При цьому, зі змісту наданих Сержантом поліції відеозаписів № НОМЕР_2 та № НОМЕР_5 з нагрудної камери поліцейського №в/к 00031 вбачається, що останній представився ОСОБА_1 після зупинки транспортного засобу, яким керував останні, а також ще раз навів відомості про себе у ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, що, на переконання суду апеляційної інстанції, виключає можливість необізнаності Апелянта про посадову особу, яка розглядала щодо нього справу про адміністративне правопорушення.
За таких обставин судова колегія вважає, що докази порушення Відповідачем процедури винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відсутні, а тому висновки суду першої інстанції щодо дотримання Сержантом поліції вимог КпАП України при розгляді справи є обґрунтованими, що, з огляду на встановлені вище фактичні обставини, свідчить про те, що оскаржувана постанова є правомірною, прийнятою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, а тому не підлягає скасуванню.
Доводи Позивача про те, що Васильківським міськрайонним судом Київської області не було враховано доводів ОСОБА_1 , а також не досліджено пояснення останнього та аудіозаписи, що містяться на диску (а.с. 26), апеляційний адміністративний суд вважає помилковими з огляду на те, що зі змісту журналу судового засідання (а.с. 39) вбачається, що судом першої інстанції здійснювалося як дослідження матеріалів справи. Крім того, помилкове зазначення суми штрафу в оскаржуваному судовому рішенні не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині з`ясування всіх фактичних обставин справи, оскільки є, на переконання судової колегії, опискою, з огляду на відсилання до аркушу справи №4, на якому міститься копія оскаржуваної постанови.
Посилання ОСОБА_1 на те, що його зупинка була вимушеною, оскільки здійснена через погане самопочуття, судова колегія оцінює критично, оскільки жодних належних і допустимих доказів погіршення стану здоров`я 12.12.2019 року, зокрема, але не виключно, доказів виклику швидкої медичної допомоги чи звернення до лікаря у цей день матеріали справи не містять. Крім іншого, як вірно відзначив Сержант поліції у ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, візуальних ознак почервоніння очей чи іншого хворобливого стану ОСОБА_1 встановлено не було, у зв`язку з чим саме по собі увімкнення аварійної світлової сигналізації не може бути підставою стверджувати про відсутність складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                           О.В. Епель 

                                                                                                    М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 03» червня 2020 року.