Постанова
Іменем України
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/58712/18-ц
провадження № 61-22504св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Шевченківського району міста Києва,
третя особа - Київська міська клінічна лікарня № 2,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду                             від 04 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що працювала у відповідача на посаді лікаря терапевта дільничної амбулаторії № 1 філії № 2. Перебуваючи на лікарняному, отримала наказ про звільнення у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
Згідно з графіком відпусток щорічна відпустка позивача мала розпочатись з                         13 серпня 2018 року. Разом з тим позивач звернулася із заявами від 07 та 31 серпня 2018 року до відповідача про перенесення щорічної відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, які не були задоволені.
Неправомірність видання наказу про звільнення обґрунтовується тим, що відповідач грубо порушив право позивача на надання щорічної чергової відпустки повної тривалості перед звільненням, натомість виплатив компенсацію за невикористані дні відпустки, чим грубо порушив порядок звільнення. У порушення статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивачу не було видано трудову книжку.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, з тих підстав, що порушень прав позивача при звільненні її відповідачем судом першої інстанції не встановлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що за умови, коли суд першої інстанції встановив, що позивач була відсутня на роботі з 10 квітня 2018 року по 31 серпня 2018 року, тобто понад чотири місяці підряд, безперервна тимчасова непрацездатність ОСОБА_1 за вказаний період підтверджена належними та допустимими доказами, то місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на обставини у справі та надані докази, зазначає, що не могла подати разом із заявою від 07 серпня 2018 року про перенесення щорічної чергової відпустки з 13 серпня 2018 року листок непрацездатності, оскільки його на момент подання заяви не існувало - він був фактично виписаний 31 серпня 2018 року; для надання щорічної чергової відпустки законодавством не встановлена обов`язковість особистої явки працівника та подання ним заяв особисто, тому відповідні заяви, написані позивачем власноручно, подавались відповідачу її адвокатом; неправомірність видання наказу про звільнення обґрунтовується тим, що відповідно до вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням, отже, відповідач порушив право позивача на надання їй щорічної чергової відпустки повної тривалості перед звільненням, натомість виплатив компенсацію за невикористані дні відпустки, чим також грубо порушив порядок звільнення позивача; суд першої інстанції обмежився лише зазначенням, що законодавством заборонено надавати відпустку під час непрацездатності, при цьому не послався на будь-яку норму законодавства, а трудове законодавство і законодавство про відпустки не містить прямої заборони надавати відпустку в період непрацездатності.
 
Також позивач вказує, що є інвалідом другої групи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи, тому їй повинна була бути надана відпустка не менш як                          30 календарних днів; позивач бажання про заміну відпустки грошовою компенсацією не висловлювала, а відповідач, порушуючи законодавство про відпустки, провів розрахунок тільки за 17 днів відпустки; законодавство не містить обов`язку робітника подавати заяву про надання відпустки у період, затверджений графіком відпусток.
 
У свою чергу апеляційний суд, на думку заявника, фактично мотивував свою постанову доводами, аналогічними доводам суду першої інстанції, необґрунтовано відхиливши всі аргументи позивача.
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив Комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Шевченківського району міста Києва, в якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-22504ск19 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження              у цій справі, витребувано матеріали справи із Печерського районного суду м. Києва, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Судамивстановлено, що з 13 січня 2014 року позивач працювала у відповідача на посаді лікаря терапевта дільничної амбулаторії № 1 філії № 2.
 
Позивач безперервно не з`являлась на роботу з 10 квітня 2018 року по 31 серпня      2018 року, що підтверджується лікарняними: серії АДІ 076541 з 10 квітня по 07 травня 2018 року, серії АДІ 078138 з 08 травня по 22 травня 2018 року, серії АДІ 547276 з                  23 травня по 04 липня 2018 року, серії АДІ 035582 з 05 липня по 07 серпня 2018 року. Листом Київської міської клінічної лікарні № 2 від 18 вересня 2018 року № 968 за підписом головного лікаря повідомляється, що листок непрацездатності № 035581 виданий по 29 серпня 2018 року, листок непрацездатності № 035583 - по 31 серпня 2018 року, листок непрацездатності № 035582 виписаний без помилок, а згідно з відповіддю ОСОБА_2 від Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації від 11 січня 2019 року № 001-468/03.03 комісією рекомендовано адміністрації Київської міської клінічної лікарні № 2 в разі звернення ОСОБА_1 видати дублікат листка непрацездатності терміном з 04 липня                        по 31 серпня 2018 року з відповідними виправленнями.
 
Позивач не заперечує факт своєї тимчасової непрацездатності з 10 квітня по                        31 серпня 2018 року, що на підставі статті 82 ЦПК України визнано судами обставинами, які не підлягають доказуванню.
 
Позивач звернулася до відповідача із заявою від 07 серпня 2018 року про перенесення щорічної відпустки з 13 серпня на 08 серпня 2018 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
 
Подана заява про перенесення щорічної відпустки не була задоволена відповідачем у зв`язку з тим, що не містила документів щодо тимчасової непрацездатності позивача, засвідченої у встановленому порядку.
 
Позивач звернулася до відповідача із заявою від 31 серпня 2018 року про перенесення щорічної відпустки з 13 серпня на 09 вересня 2018 року у зв`язку з хворобою та підтвердила неможливість реалізувати свою попередню заяву від                     07 серпня 2018 року про надання відпустки через хворобу.
 
Наказом від 30 жовтня 2018 року № 194-к позивач звільнена на підставі пункту                     5 частини першої статті 40 КЗпП України з 01 листопада 2018 року у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
Після звільнення відповідач здійснив розрахунок із позивачем та їй було направлено поштою копію наказу про звільнення, із заявою про видачу трудової книжки позивач не зверталась, тому відповідачем трудова книжка поштою не направлялась.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
 
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
 
Трудове законодавство не просто визначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
 
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
 
Згідно з частиною другою статті 80 КЗпП України та частини другої статті 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена, зокрема, у разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким правильно погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку за умови підтвердженої належними та допустимими доказами відсутності на роботі ОСОБА_1 з 10 квітня 2018 року по 31 серпня 2018 року, тобто понад 4 місяці підряд, про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на надані нею роботодавцю заяви щодо її хвороби та перенесення відпустки, листки непрацездатності зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій, що відповідно до положення статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Доводи заявника про порушення відповідачем прав позивача у зв`язку з ненаданням їй щорічної чергової відпустки повної тривалості перед звільненням та виплату натомість компенсації за невикористані дні відпустки, проведення відповідачем розрахунку тільки за 17 днів відпустки відхиляються колегією суддів, оскільки судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач не скористалась відпусткою у встановлені графіком відпусток строки через хворобу, на роботі взагалі не з`являлась, із заявою про надання відпустки не зверталась, та зазначене в цілому не впливає як на підстави звільнення з роботи у зв`язку з тривалою тимчасовою непрацездатністю позивача, так і на правильність висновків судів щодо вирішення спору.
Доводи позивача, що вона є інвалідом другої групи, тому їй повинна була бути надана відпустка не менше як 30 календарних днів, не приймаються колегією суддів, оскільки ОСОБА_1 (в особі свого представника) не вказувала про це у своїй позовній заяві та зазначене в цілому не впливає на правильність висновків судів щодо вирішення спору.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 260 ЦПК України, як суд першої, так і суд другої інстанції, у мотивувальній частинімали б зазначити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону яким керувався, так і доводи щодо вирішення питання яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані судові рішення містять висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, зазначеним у позовній заяві та апеляційній скарзі позивача, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування постановлених у справі судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті        6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик