УХВАЛА
28 квітня 2020 року
м. Київ
справа №707/2363/16-ц
провадження №61-7154ск20
Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року та на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, в обґрунтування якого зазначає, що перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі. За час шлюбу подружжям було виділено земельну ділянку, на якій був збудований та у 2000 році введений в експлуатацію будинок 16 лютого 2000 року відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок на своє ім`я. Після розірвання шлюбу у 2008 році поділу майна подружжя не відбулося. У 2016 році позивач дізналася, що у 2014 році ОСОБА_3 подарував своєму батьку ОСОБА_1 спірний будинок. За таких підстав позивач вважала, що її право на спільне сумісне майно подружжя порушене, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним спірний договір та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Визнано спірне домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя.
У квітні 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на Черкаського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року та на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що спір заявлений стосовно визнання майна спільною сумісною власністю. В контексті статті 176 ЦПК України, за положеннями якої ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, ціна спірного житлового будинку і є ціною позову у даній справі за позовною вимогою про визнання права спільної сумісної власності.
Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що за договором дарування та звітом про вказаного майна ціна спірного житлового будинку становить 96 000 грн, що становить ціну позову, яка станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Крім того, позивачем було заявлено вимогу немайнового характеру про визнання договору дарування недійсним, предметом якого є спірний житловий будинок, однак з огляду на зміст спірних правовідносин, правове регулювання та обставини дана справи відсутні підстави вважати, що дана справа не є малозначною.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, таких доводів касаційна скарга не містить. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року та на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                  А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик