Ухвала
 
15 червня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 2-7175/11
провадження № 61-6751ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи     питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Мілоцького Олега Леонідовича,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся 07 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року вищезазначену касаційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків, зокрема запропоновано заявнику надати докази на підтвердження дати отримання оскаржуваної постанови та сплатити судовий збір у розмірі 420,40 грн. Встановлено для усунення недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали, але який не може перевищувати десять днів з дня закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
 
Також даною ухвалою заявника повідомлено про наслідки невиконання вимог ухвали суду, а саме: касаційна скарга буде визнана неподаною та повернута заявнику.
 
11 травня 2020 року ОСОБА_1 отримав указану ухвалу Верховного Суду, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
 
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 щодо усунення недоліків касаційної скарги, в якій зазначає, що Законом України «Про судовий збір» не передбачена сплата судового збору за подачу касаційної скарги на постанову. Зокрема, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» не містить судового рішення з назвою «постанова», тому вважає, що вимога Верховного Суду про сплату судового збору за подання цієї касаційної скарги не ґрунтується на законі.  Щодо вимог ухвали Верховного Суду від 29 квітня 2020 року про надання доказів на підтвердження дати отримання копії оскаржуваного судового рішення заявник зазначив наступне. Пункт 2 частини четвертої статті 392 вимагає надання доказів на підтвердження дати отримання копії оскаржуваного судового рішення лише за їх наявності. ОСОБА_1 зазначив, що у матеріалах справи відсутнє поштове повідомлення про вручення оскаржуваного судового рішення, з урахуванням чого вважав, що ним виконано вимоги пункту 8 частини третьої статті 392 ЦПК України, зокрема зазначено дату отримання ним копії оскаржуваного рішення.
 
Оцінивши доводи заяви ОСОБА_1 щодо усунення недоліків касаційної скарги Верховний Суд дійшов наступних висновків.
 
Щодо вимоги про надання доказів на підтвердження дати отримання заявником оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.
Перевірка дотримання строку на касаційне оскарження має істотне значення для вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03).
Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.
У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.  При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (§ 34 рішення у справ «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 17160/06 та № 35548/06).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. 
Враховуючи зазначене, за відсутності доказів на підтвердження дати отримання оскаржуваного  судового рішення ОСОБА_1 , суд позбавлений можливості розглянути питання щодо поновлення заявнику пропущеного строку на касаційне оскарження, з урахуванням причин, наведених ним у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження. При цьому, суд критично оцінює доводи заявника про неможливість надання таких доказів, у зв`язку з їх відсутністю. Так, зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що копію постанови він отримав засобами поштового зв`язку, у такому разі доказом може бути копія конверта суду апеляційної інстанції з трек-номером відправлення.
 
Щодо вимоги про необхідність сплати судового збору.
 
За змістом статті 3 Закону України  «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду касаційної скарги на судові рішення.
 
Відповідно до статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.
 
За результатом розгляду скарг на дії/бездіяльність державного виконавця судами приймаються відповідні судові рішення - судом першої інстанції постановляється ухвала, а суд апеляційної інстанції ухвалює судове рішення у вигляді постанови. 
 
Таким чином, оскільки оскаржуваною постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року вирішувалось питання щодо розгляду скарги на дії державного виконавця, тому за подання цієї касаційної скарги підлягає сплаті судовий збір за ставками, визначеними підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна                   скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього                   Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
 
Ураховуючи викладене, оскільки станом на 15 червня 2020 року, ухвала Верховного від 29 квітня 2020 року заявником не виконана, що перешкоджає Верховному Суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження, а тому касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає визнанню неподаною та поверненню.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Мілоцького Олега Леонідовича вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                І. Ю. Гулейков