Постанова
Іменем України             
20 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 336/5302/18
провадження № 61-4581св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
боржник - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року в складі судді Дашковської А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заяви
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 кошти на утримання ОСОБА_3 , 2004 року народження, у розмірі 1/4 від усіх видів доходів, але не менше                   ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Судовим наказом, виданим 05 жовтня 2018 року Шевченківський районним судом м. Запоріжжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання дитини - ОСОБА_3 , 2004 року народження, у розмірі ј частки заробітку (доходу) боржника (платника аліментів), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання судового наказу у межах сплати платежу на один місяць; стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 176,20 грн.
ОСОБА_2 звернувся з заявою про скасування цього наказу. На обґрунтування своєї заяви посилався на те. Що  питання про стягнення аліментів повинно було розглядатись у позовному провадженні. Оскільки він ні де не працює і що він має дитину від другого шлюбу, а тому розмір аліментів повинен був визначений як                 1/3 частина на двох дітей. 
Питання про поворот виконання судового наказу у відповідності до частини третьої статті 171 ЦПК України не ставилось.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада                  2018 року зазначений судовий наказ скасовано, заявниці роз`яснено у відповідності до частини третьої статті 171 ЦПК України її право на звернення до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до вимог частини третьої статті 171 ЦПК України підстави для повернення заяви про скасування судового наказу відсутні, заявник посилається на необґрунтованість вимог стягувача, у зв`язку з чим заява про скасування судового наказу підлягає задоволенню, а судовий наказ - скасуванню, оскільки наявність у відповідача інших дітей має суттєве значення при стягнення аліментів.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя                     від 05 листопада 2018 року про скасування судового наказу повернуто заявнику.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 оскаржила ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2018 року про скасування судового наказу, оскільки, у відповідності до положень статті                   153 ЦПК України, ця ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає поверненню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,                                    ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги, оскільки у                        статті 353 ЦПК України не має заборони щодо оскарження ухвали, яка винесена судом з порушенням закону. 
Конституційний Суд України ухвалюючи рішення  від 27 січня 2010 року у справі                   N 3-рп/2010 виходив із того, що згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 Конституції України апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.
Відповідно до висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 18/1544-10 стаття 255 ГПК України не містить прямої заборони на оскарження ухвали про відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій щодо встановлення чи зміни способу та порядку виконання судового рішення. 
Доводи інших осіб
У травні 2019 року ОСОБА_2 надав заперечення на касаційну скаргу у яких зазначив, що судові рішення місцевого суду та суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права. 
Шевченківський районний суду м. Запоріжжя постановив законну ухвалу про скасування судового наказу та роз`яснив позивачу її право на звернення до суду з позовом у загальному позовному провадженні. 
Суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України правильно повернув апеляційну скаргу заявнику.
Посилання у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду                    від 19 червня 2018 року у справі № 18/1544-10 є нерелевантними, оскільки висновок Верховного Суду стосується розгляду справ у господарському процесі та не може застосовуватися до справ, які розглядаються в цивільному судочинстві, оскільки ці справи не є тотожними. 
На підставі викладеного просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 коштів на утримання ОСОБА_3 , 2004 року народження, у розмірі 1/4 від усіх видів доходів, але не менше                    ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Судовим наказом, виданим 05 жовтня 2018 року Шевченківський районним судом м. Запоріжжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання дитини - ОСОБА_3 , 2004 року народження, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) боржника (платника аліментів), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня                     2018 року до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання судового наказу у межах сплати платежу на один місяць; стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 176,20 грн.
ОСОБА_2 звернувся з заявою про скасування цього наказу. На обґрунтування своєї заяви посилався на те. Що  питання про стягнення аліментів повинно було розглядатись у позовному провадженні. Оскільки він ні де не працює і що він має дитину від другого шлюбу, а тому розмір аліментів повинен був визначений як 1/3 частина на двох дітей.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада                  2018 року вказаний судовий наказ скасовано.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя                          від 05 листопада 2018 року на підставі положень статті 353 та пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України повернуто заявнику.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги)під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
У разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження (частина третя статті 171 ЦПК України).
Частиною сьомою статті 170 ЦПК України також передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Частиною восьмою статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.
Таким чином, законом встановлено спеціальний механізм видачі судового наказу, його скасування та оскарження.
 Зазначені норми процесуального законодавства з одного боку спрямовані на пришвидшення розгляду питань щодо матеріального забезпечення дітей, а з іншого боку за наявності між батьками спору про розмір аліментів та підстави їх стягнення, забезпечення змагальності сторін у порядку позовного провадження задля забезпечення прав усіх учасників цих правовідносин, у тому числі відповідача і його інших дітей та сім`ї.
«Вирішуючи питання  щодо  розміру   аліментів,   суд   повинен 
ураховувати:   стан   здоров`я,  матеріальне  становище  дитини  і платника аліментів;  наявність в  останнього  інших  неповнолітніх дітей,  непрацездатних  чоловіка,  дружини,  батьків,  повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення»,- зазначив пленум Верховного Суду України у постанові від 15.05.2006  N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Саме з цих міркувань виходив законодавець застосовуючи спрощений порядок видачі наказу про стягнення аліментів у визначеному законом розмірі, спрощений порядок скасування такого наказу, неможливість оскарження  ухвали про таке скасування у порядку статті 353 ЦПК України та розгляд позовних вимог про стягнення аліментів у випадку скасування судового наказу у спрощеному позовному провадженні за пришвидшеною процедурою. 
Повертаючи скаргу ОСОБА_1  на ухвалу суду першої інстанції про  скасування наказу про стягнення аліментів, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що стаття 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано апеляційну скаргу окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня ухвала щодо скасування судового наказу, а тому ця ухвала не підлягає апеляційному оскарженню. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції враховуючи наступне. 
Метою спрощених судових процедур є швидкий розгляд безспірних питань правовідносин сторін у яких питання прав та обов`язків не визивають сумніву та у яких фактичні обставини справи та визначеність у правовідносинах учасниками цих правовідносин не оспорюється.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу забезпечення рівних процесуальних прав і обов`язків учасників судового 
Стаття 353 ЦПК України містить перелік ухвал суду першої інстанції, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня ухвала щодо скасування судового наказу виданого відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України. 
Однак, такі положення процесуального законодавства не можуть бути розцінені як дискримінаційні відносно позивача, оскільки судовий наказ скасовується судом за умови встановлення, що у заяві про скасування судового наказу достатньо обґрунтування вважати, що  у визначених правовідносинах існує цивільній спір, який підлягає розгляду за звичайними процедурами.
Зазначене не позбавляє позивача права та одночасно і обов`язку довести свої вимоги у даному випадку у процедурі спрощеного позовного провадження, зокрема у даній справі щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з урахуванням матеріального та/або сімейного положення як свого так і відповідача. Таке ж саме право і одночасно й обов`язок виникає у відповідача.
Отже, позивачка не позбавлена права звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів у порядку спрощеного позовного провадження, у тому числи й за минулий час (частина друга статті 191 СК України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції у випадку, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. 
Посилання у касаційній скарзі на правову позицію Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010, свідчить, що при тлумаченні пунктів 2, 10, 12, 18, 28 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції, чинній станом 03 серпня 2017 року, а на момент розгляду справи стаття 353 ЦПК України) не є релевантним, оскільки суд визначався з правом особи на апеляційний розгляд у випадках, коли особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права у інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.
Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а її права та права неповнолітньої дитини підлягають захисту у порядку спрощеного позовного провадження, що й потрібно було зробити позивачці на виконання ухвали суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України, постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції оформлена, відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України.
 
Головуючий суддя                                                                     В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                                       А. А. Калараш
 
                                                                                                С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                С. П. Штелик