Ухвала
Іменем України
      
23 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/10759/13-ц
провадження № 61-6813ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького Володимира Васильовича,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В.
Скарга мотивована тим, що заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 464 314,08 грн. На підставі цього судового рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В. Стягувачем у виконавчому провадженні № 58365603 є ПАТ «Брокбізнесбанк», яке 15 жовтня 2019 року припинило свою діяльність як юридична особа, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань, і його правонаступників Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не визначено. 
17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 листом повідомив приватного виконавця про припинення ПАТ «Брокбізнесбанк» як юридичної особи і наполягав на винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, приватний виконавець листом від 28 жовтня 2019 року повідомив про відкладення розгляду цієї заяви до вирішення судом заяви про заміну сторони її правонаступником. 
Заявник вважає, що такі дії приватного виконавця суперечать вимогам чинного законодавства та є зловживанням з його боку правами та обов`язками, перевищенням наданих йому повноважень в силу безпідставного збільшення строку розгляду заяви. ОСОБА_1 посилався на те, що правонаступників у ПАТ «Брокбізнесбанк» немає, а новий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Депт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Депт Фінанс») не є його правонаступником.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В. щодо продовження/відкладення розгляду його заяви від 17 жовтня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 58365603 неправомірними; зобов`язати приватного виконавця Витвицького В. В. розглянути його заяву від 17 жовтня 2019 року у передбачені законом строки та винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 58365603 на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року за заявою ТОВ «ФК «Депт Фінанс» проведено заміну сторони виконавчого провадження № 58365603 з примусового виконання виконавчого листа Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року № 344/10759/13-ц, а саме: стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» замінено його правонаступником ТОВ «ФК «Депт Фінанс». Оскільки твердження ОСОБА_1 про відсутність у стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» правонаступника є голослівними і підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні, то дії приватного виконавця вчинені відповідно до закону, у межах наданих йому повноважень, а права боржника не порушені.
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та задовольнити його скаргу.
Заявник зазначає, що суди не врахували того, що наявне у матеріалах справи виконавче провадження відкрите приватним виконавцем за заявою стягувача, який вже перебував на стадії та в процесі ліквідації. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачений порядок правонаступництва на стадії ліквідації банку. Крім того, відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо результатів розгляду звернення від 17 вересня 2019 року, правонаступників банку не визначено та не існує, тому на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню. Вказані обставини судами не взято до уваги, натомість враховано лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на запит приватного виконавця про те, що відбулося відступлення прав вимоги від банку до нового кредитора за договором про відступлення прав вимоги від 15 квітня 2019 року, що не є тотожним правонаступництву. Зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено таких повноважень у приватного виконавця як відкладення розгляду заяви (боржника чи стягувача). Отримавши заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з припиненням юридичної особи, приватний виконавець у той же день мав винести відповідну постанову. Заміна сторони правонаступником відбулася лише 29 січня 2020 року за ухвалою, що вступила в законну силу 13 березня 2020 року. Тобто, законних підстав для застосування пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 442 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо зупинення виконавчого провадження та відстрочки надання відповіді/розгляду поданої ним заяви про закінчення виконавчого провадження у приватного виконавця не було. Наголошує на тому, що правонаступників у ПАТ «Брокбізнесбанк» не існує, новий кредитор ТОВ «ФК «Депт Фінанс» не є правонаступником банку у тих чи інших зобов`язаннях, а є лише новим кредитором у боргових зобов`язаннях, який не звертався до приватного виконавця щодо заміни сторони кредитора чи «правонаступника», не повідомляв його як боржника про відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Сторони виконавчого провадження, як це передбачає стаття 447 ЦПК України, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В. знаходиться виконавчий лист № 344/10759/13-ц, виданий 13 липня 2017 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області на підставі рішення суду від 31 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» 464 314,08 грн заборгованості за кредитним договором. 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В. від 12 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № 58365603 з виконання зазначеного виконавчого листа.
15 квітня 2019 року між стягувачем ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 308, згідно якого ТОВ «ФК «Депт Фінанс» стало новим кредитором за кредитним договором від 19 квітня 2007 року № 3412. Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення прав вимоги первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців), поручителів за договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки, іпотеки, застави, вказаними у додатку до цього договору.
Листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 жовтня 2019 року № 24-17086 підтверджено відступлення права вимоги від ПАТ «Брокбізнесбанк» до ТОВ «ФК «Депт Фінанс» щодо боржника ОСОБА_1 у складі пулу активів, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами.
Відповідно до частин першої, другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
На підставі пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В. В. від 24 жовтня 2019 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа від 13 липня 2017 року № 344/10759/13-ц до вирішення судом питання про заміну сторони її правонаступником.
28 жовтня 2019 року на лист ОСОБА_1 від 17 жовтня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 583656063 приватним виконавцем повідомлено про направлення до суду заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником.
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2020 року, замінено стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» його правонаступником - ТОВ «ФК «Депт Фінанс» у виконавчому провадженні № 58365603 з примусового виконання виконавчого листа Тисменицького районного суду Івано-Франківської області № 344/10759/13-ц від 13 липня 2017 року, виданого на підставі рішення цього суду від 31 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованості за кредитним договором, на суму викуплених прав вимоги у розмірі 361 306,19 грн. Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                 ОСОБА_1 на вказані судові рішення на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Встановивши, що 15 квітня 2019 року між стягувачем ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Депт Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого останнє стало новим кредитором за кредитним договором від 19 квітня 2007 року № 3412 і стягувачем за рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року, та враховуючи ухвалу суду про заміну сторони виконавчого провадження, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що підстав для закінчення виконавчого провадження немає, та дійшли правильного висновку, що приватний виконавець діяв в межах повноважень та відповідно до вимог закону, а тому скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Посилання ОСОБА_1 про те, що ТОВ «ФК «Депт Фінанс» не є правонаступником ПАТ «Брокбізнесбанк», спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із заміною стягувача у виконавчому провадженні його правонаступником, що не є предметом розгляду у даній справі, а також містять посилання на факти, що були досліджені та оцінені судами, які їх обґрунтовано спростували.
Посилання ОСОБА_1 на те, що його як боржника не було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, на висновки судів попередніх інстанцій не впливає, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15).
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»№ 63566/00). 
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а є лише незгодою заявника з їх змістом.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького Володимира Васильовича.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                                    М. Ю. Тітов