Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 159/2489/17
 
провадження № 61-13093 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»;
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на постанову Волинського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів:                   Бовчалюк З. А., Данилюк В. А., Здрилюк О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,                         ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») та товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Агенство Фінанс» (далі - ТОВ «Транс Агенство Фінанс») укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику була відкрита відновлювальна кредитна лінія в національній валюті України у сумі 6 000 000 грн зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада 2014 року та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах, встановлених цим договором.
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки було нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв. м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв. м; на другому поверсі приміщення № 6, поз. 1-16, площею 213,0 кв. м, загальною площею                                612,7 кв. м., навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди № 11 , № 11а, № 12-18 , 22-37 , 39 , 41 , 44-56, залізничні колії № 42 , 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки                    літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв. м, підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв. м, підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ, яке знаходиться по АДРЕСА_5 . Предмет іпотеки належав іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року та договору купівлі-продажу від 05 березня 2009 року.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на                                            04 листопада 2016 року складала 9 001 803,38 грн.
14 листопада 2016 року між банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме: шляхом передачі іпотекодавцями іпотекодержателю належного їм на праві приватної власності предмета іпотеки. Сторони погодили, що предмет іпотеки передається у власність іпотекодержателю в рахунок повного виконання позичальником основного зобов`язання перед іпотекодержателем за вказаним кредитним договором.
Банк набув у власність предмет іпотеки, загальною вартістю 8 002 585 грн. При цьому банк мав статус податкового агента у цих відносинах.
Вказувало, що маючи такий статус і відповідний йому обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, банк сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400 129,25 грн та військовий збір в сумі                                 120 038,78 грн - суму податку та збору за відчуження відповідачами предмету іпотеки.
Вважало, що тим самим відповідачі безпідставно набули майно, вказані кошти мають бути сплачені за рахунок відповідачів, банк виступає лише податковим агентом, тому не має нести цих витрат. Відповідачі фактично зберегли у себе кошти, які мали сплатити як податок та збір, вказаний податок і збір сплачені за рахунок банку.
 
Ураховуючи викладене, АТ «Банк Кредит Дніпро» просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку безпідставно набуті кошти у розмірі 400 129,25 грн - податок на доходи з фізичних осіб та 120 038,78 грн - суму військового збору, стягнувши з кожного з відповідачів по                                             200 064, 63 грн та 60 019,39 грн відповідно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року позов АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 200 064,63 грн у відшкодування витрат на оплату податку на доходи з фізичних осіб та                               60 019,39 грн у відшкодування витрат на оплату військового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 200 064,63 грн у відшкодування витрат на оплату податку на доходи з фізичних осіб та                          60 019,39 грн у відшкодування витрат на оплату військового збору.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі набуття банком права власності на об`єкт нерухомого майна шляхом взяття заставленого майна на свій баланс, слід вважати, що відповідачі, як поручителі відчужили (продали) своє власне майно. При цьому доходом майнових поручителів є вартість, яка визначена на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки, до якої застосовуються норми статей 172, 173 ПК України. Банк в даному випадку виступав як податковий агент, сплативши відповідні податкові платежі, а тому вправі вимагати їх відшкодування саме з відповідачів, як майнових поручителів, оскільки саме сплата таких податкових платежів відповідно до норм матеріального права покладена на відповідачів, як майнових поручителів.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову АТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 листопада                            2016 року сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме: шляхом передачі іпотекодавцями іпотекодержателю належного іпотекодавцям на праві приватної власності предмета іпотеки та у зв`язку з переходом об`єкту нерухомості предмету іпотеки у власність іпотекодержателя за цим договором, зобов`язання за договором кредиту вважаються повністю виконаними в сумі 9 001 803, 38 грн. У зв`язку з цим припинилась дія іпотечного договору. Звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцями зобов`язання за договором іпотеки. При цьому відповідачі, як іпотекодавці, несуть витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором, що, в свою чергу, вони повністю виконали. А тому покладання на відповідачів інших грошових зобов`язань, що не передбачені ані договором іпотеки, ані договором про задоволення вимог іпотекодержателя, суперечить нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Також апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин вимоги статей 1191 ЦК України з посиланням на те, що банк, виконавши зобов`язання за відповідачів, набув права вимагати від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат в порядку регресу. Так, статтею 1191 ЦК України передбачено право особи яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, зворотної вимоги до винної особи. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винних дій відповідачів і як наслідок заподіяння шкоди, які б давали суду підстави застосувати дану норму права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2019 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                                  від 21 серпня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 159/2489/17 із Ковельського міськрайонного суду Волинської області. 
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вважало, що податкове зобов`язання відповідачів щодо сплати податку з доходів фізичної особи та військового збору не визначено і не повинно визначатись умовами укладених сторонами даних правовідносин договорів (кредитного, іпотечного, про задоволення вимог іпотекодержателя). У разі, якщо виконання податкових зобов`язань сторін не погоджено сторонами іншим чином, сторони мають керуватися нормами законодавства, що регулює даний вид правовідносин, у даному випадку, Податковим кодексом України, нормами якого прямо передбачені порядок та підстави нарахування та сплати податку з доходів фізичної особи та військового збору. Посилаючись на те, що пунктом 4.2. договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторонами погоджена сплата іпотекодавцями лише витрат, пов`язаних з нотаріальним посвідченням цього договору, суд апеляційної інстанції не врахуівав, що податкові зобов`язання не є витратами, пов`язаними з оформленням чи нотаріальним посвідченням договору. Тому банк, виступивши в даному випадку як податковий агент, та сплативши відповідні податкові платежі, вправі вимагати їх відшкодування саме з відповідачів, як майнових поручителів. Вважало, що визначений судом першої інстанції на підставі статті 5 ЦПК України спосіб захисту, передбачений статтею 1191 ЦК України, є допустимим та одним із можливих способів, що не суперечить законодавству та співпадає з охоронюваними законом інтересами позивача щодо захисту майнових прав та інтересів.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 13 серпня 2014 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Транс Агенство Фінанс» укладено кредитний договір № 130814-КЛВ (а. с. 7-14, т. 1).
Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України у сумі                                    6 000 000 грн зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада                                   2014 року та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах, встановлених цим договором.
 
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 13 серпня 2014 року № 130814-КЛВ між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 13 серпня 2014 року укладено іпотечний договір № 130814-1/1, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В. М.                        (а. с. 16-24, т. 1).
 
Предметом іпотечного договору є нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв. м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв. м; на другому поверсі приміщення № 6, поз. 1-16, площею 213,0 кв. м, загальною площею                                   612,7 кв. м, навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди № 11 , № 11а, № 12-18 , 22-37 , 39 , 41 , 44-56, залізничні колії № 42 , 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв. м, підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв. м, підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ, яке знаходиться по АДРЕСА_5 .
 
Предмет іпотеки належав іпотекодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2006 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 9058, та договору купівлі-продажу                                    від 05 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Сайченко Е. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 379.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 13 серпня 2014 року № 130814-КЛВ утворилась заборгованість, яка станом на 04 листопада 2016 року складала                                       9 001 803, 38 грн.
 
14 листопада 2016 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме: шляхом передачі іпотекодавцями іпотекодержателю належного іпотекодавцям на праві приватної власності предмета іпотеки (а. с. 25-28, т. 1).
 
Також сторони погодили, що предмет іпотеки передається у власність іпотекодержателю в рахунок повного виконання позичальником основного зобов`язання перед іпотекодержателем за кредитним договором.
 
Банк набув у власність предмет іпотеки загальною вартістю 8 002 585 грн.
 
Відповідно до пункту 4.2. договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з переходом об`єкту нерухомості - предмету іпотеки у власність іпотекодержателя за цим договором, зобов`язання за договором кредиту вважаються повністю виконаними в сумі                                                   9 001 803,38 грн. У зв`язку з цим припиняється дія іпотечного договору, нотаріусом (на підставі заяви іпотекодержателя) здійснюється зняття обтяжень з об`єкту нерухомості.
 
Витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору, сплачують іпотекодавці в сумі 60 000 грн, решту витрат сплачує іпотекодержатель                    (пункт 4.3. договору).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За змістом статей 626, 627, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
 
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
 
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Частиною першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Отже, звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцем зобов`язання за договором іпотеки. При цьому фізична особа - іпотекодавець несе витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором.
 
Іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником основного зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. В такому разі дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.
 
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Банк Кредит Дніпро» посилалося на те, що відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя банк мав статус податкового агента у цих відносинах. Маючи такий статус і відповідний йому обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400 129,25 грн та військовий збір в сумі 120 038,78 грн - суму податку та збору з відчуження відповідачами предмету іпотеки. Тому вважало, що вказані кошти мають бути сплачені за рахунок відповідачів, оскільки банк виступає лише податковим агентом, в підсумку він не має нести витрат. Відповідачі фактично зберегли у себе кошти, які мали сплатити як податок та збір.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наслідком укладання між сторонами договору про відступлення прав вимоги був перехід права власності від ОСОБА_1 й ОСОБА_2 до банку. Тому такий перехід у розумінні пункту 172.8. статті 172 Податкового кодексу України є продажем. Отже, у разі набуття банком права власності на об`єкт нерухомого майна шляхом взяття заставленого майна на свій баланс, слід вважати, що відповідачі, як поручителі відчужили (продали) своє власне майно. При цьому доходом майнових поручителів є вартість, яка визначена на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки, до якої застосовуються норми статей 172, 173 ПК України. Банк у даному випадку виступав як податковий агент, сплативши відповідні податкові платежі, тому відповідачі мають відшкодувати ці витрати, оскільки саме сплата таких податкових платежів відповідно до норм матеріального права покладена на відповідачів, як майнових поручителів. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання, іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, який є об`єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб, а тому іпотекодавець не може виконувати функції податкового агента у розумінні приписів статті 172 Податкового кодексу України.
 
Судом апеляційної інстанції враховано, що оскільки відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 листопада 2016 року сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме: шляхом передачі іпотекодавцями іпотекодержателю належного іпотекодавцям на праві приватної власності предмета іпотеки та у зв`язку з переходом об`єкту нерухомості предмету іпотеки у власність іпотекодержателя за цим договором, зобов`язання за договором кредиту вважаються повністю виконаними в сумі 9 001 803,38 грн. У зв`язку з цим припинилась дія іпотечного договору. Звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцями зобов`язання за договором іпотеки. При цьому відповідачі, як іпотекодавці, мають нести витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором, що в свою чергу вони повністю виконали. 
 
Також судом апеляційної інстанції враховано, що у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони погодили, що витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору, сплачують іпотекодавці в розмірі 60 000 грн, інші витрати сплачує іпотекодержатель. Даний договір підписаний сторонами є нотаріально посвідчений та не оспорювався банком.
 
Відповідно до пункту 197.12. статті 197 Податкового кодексу України операції банків та інших фінансових установ з постачання (продажу, відчуження іншим способом) майна, що передане фізичними особами, а також суб`єктами підприємницької діяльності - приватними підприємцями та іншими особами, які не є платниками податку, у заставу, у тому числі іпотеку, та на яке було звернено стягнення, звільняються від оподаткування.
 
Апеляційним судом встановлено, що за проведеною позивачем операцією по зверненню стягнення на заставне майно у зв`язку з невиконанням юридичною особою своїх зобов`язань за кредитним договорам, та за рахунок цього погашено заборгованість за кредитним договором на загальну суму                                9 001 803, 38 грн. При цьому банком не було надано доказів того, що вартість майна, на яке було звернуто стягнення банком, перевищувала вартість суми заборгованості, а відповідно відсутній об`єкт оподаткування податком на доходи фізичних осіб у відповідності до підпункту 164.2.7. пункту 164.7                                 статті 164 Податкового кодексу України, яким визначено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу включається дохід, що становить позитивну різницю між сумою коштів, одержаною платником податку від фінансової установи після реалізації заставленого майна платника податку при зверненні стягнення фінансовою установою на таке майно у зв`язку з невиконанням платником податку своїх зобов`язань за договором кредиту (позики), та сумою фактично сплачених платником податку зобов`язань за таким договором кредиту (позики), і сумою, що утримана фінансовою установою в рахунок компенсації своїх витрат/втрат (включаючи залишок непогашеної платником податку суми фінансового кредиту) згідно з таким договором.
 
Ураховуючи викладене, посилаючись на вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що фізична особа - іпотекодавець несе витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором, покладання на відповідачів інших грошових зобов`язань, що не передбачені ані договором іпотеки, ані договором про задоволення вимог іпотекодержателя, суперечить нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Колегія суддів також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про помилковість застосування до спірних правовідносин вимог частини першої статті 1191 ЦК України, якою передбачено що, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено наявність винних дій відповідачів і як наслідок заподіяння шкоди, які б давали суду підстави для застосувати вказаної норми права. Тому доводи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин вимог статті 1191 ЦК України є безпідставними. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог                                      статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують. 

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович