Справа № 127/20681/19
Провадження № 22-ц/801/351/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року	Справа № 127/20681/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 127/20681/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Борисюк І.Е.,

встановив:

У липні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.
Відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», розміщених на сайті банку www.privatbank.com.ua./terms/pages/70, складає між ним та банком Договір про надання кредиту.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 106909,93 грн, яка складається з 667,02 грн – заборгованість за кредитом, 95486,93 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 5188,84 грн – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина); 5067, 14 грн – штраф (процентна складова).
З урахуванням того, що позичальник надалі продовжує ухилятися від виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 27 листопада 2012 року в сумі 106909,93 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах даної справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника, обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачкою саме цих конкретних умов позивачем не доведено, а тому такі умови не можуть бути визнані частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Зокрема у витягу з Тарифів, доданих позивачем до позовної заяви, зазначена інформація щодо зміни тарифних планів з 01 січня 2013 року, та зміни процентних ставок з 01 січня 2013 року, 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, яка не могла існувати станом на день підписання анкети-заяви 27 листопада 2012 року. Обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом, та відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені, штрафів) не передбачені у анкеті-заяві від 27 листопада 2012 року, а тому не підтверджено, що такі умови погоджені сторонами у письмовому вигляді, в зв`язку з чим правові підстави для стягнення заборгованості за процентами та неустойкою (штраф, пеня) за кредитним договором відсутні. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів видачі кредитної картки, її вид, відкриття рахунку після укладення кредитного договору, наявності та розміру кредитної заборгованості, а наданий розрахунок заборгованості не може бути таким доказом, оскільки не є первинним обліковим документом, а є лише обґрунтуванням позовних вимог.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 27 листопада 2012 року, в якій позичальник висловила згоду з формою договору та його умовами. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковим, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, підпис позичальника у яких не потрібен. На офіційному сайті ПриватБанку в розділі «Архів договорів» розміщені редакції Умов та правил надання банківських послуг, починаючи з 01 квітня 2012 року, також з Умовами та правилами, Тарифами клієнта можна ознайомитися у будь-якому відділенні банку, а небажання робити це позичальником не звільняє останню від відповідальності щодо погашення боргу. При цьому відповідачка укладання кредитного договору не оспорила, розрахунок заборгованості не спростувала та не довела її відсутність. До апеляційної скарги позивачем додано довідку про відкриття рахунку, про зміну умов кредитування та виписку по рахунку, з яких видно, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, користувалася ними, частково погашала заборгованість, що свідчить про те, що відповідачка була ознайомлена з умовами договору та розміром заборгованості, зокрема з розміром нарахованих відсотків та неустойкою.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
По справі встановлено, що 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» (а.с. 7).
Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також підписуючи заяву, відповідач підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківський послуг, а також Тарифами банку, які була надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. 
Позичальник зобов`язалася виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua.
До анкети-заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 8), а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (а.с.9-32).
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 30 червня 2019 року становить 106909,93 грн, яка складається з 667,02 грн – заборгованість за кредитом, 95486,93 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 5188,84 грн – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина); 5067, 14 грн – штраф (процентна складова).
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)  позичальникові в розмірах та  на  умовах, установлених  договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з  частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
27 листопада 2012 року позичальником ОСОБА_1 було підписано лише анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яка не містить відомостей щодо домовленості сторін про термін повернення кредиту, вид кредитної картки та її номер, розмір та підстави для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 листопада 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» : «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с. 8), а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (а.с.9-32).
Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна», з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.
Крім іншого витяг з Тарифів, доданих позивачем до позовної заяви, містить інформацію щодо зміни тарифних планів з 01 січня 2013 року, та зміни процентних ставок з 01 січня 2013 року, 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, яка не могла існувати станом на день підписання анкети-заяви 27 листопада 2012 року.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.
У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.
Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.
У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.
Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17. 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.
У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
 N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. 
Отже, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи дійшов правильного висновку про те, що за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 та погодження сторонами плати за кредит у вигляді сплати процентів, та відповідальність у вигляді неустойки (штрафу, пені) такі умови не можуть бути визнані складовою частиною спірного кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Вирішуючи спір, в частині відмови у стягненні відсотків, пені, штрафів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що відповідач не заперечувала факту укладення кредитного договору й отримання кредитних коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З позовом про визнання недійсним кредитного договору б/н від 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 до суду не зверталася.
Крім того, з розрахунку заборгованості наданого банком, видно, що відповідач користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала його погашення.
Доказів на спростування вказаного розрахунку,   ОСОБА_1 не надано.
Висновки суду першої інстанції про недоведення банком отримання позичальником кредитних коштів та кредитної картки спростовуються анкетою-заявою від 27 листопада 2012 року, у якій наявний підпис позичальника.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову з тих підстав, що позивачем не доведено факту отримання кредиту та наявності заборгованості у відповідача. 
А тому враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 667, 02 грн заборгованості за кредитом.
Водночас колегія суддів не погоджується з посиланням суду першої інстанції на висновки Верховного Суду зроблені в постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 621/74/19, оскільки обставини у цих справах не є тотожними.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач надав до суду апеляційної інстанції довідку про видані кредитні картки, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписку по рахунку ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов`язків доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи, що позивачем до апеляційної скарги додані нові докази, які не були подані суду першої інстанції, поважних причин, які зумовили їх неподання до суду першої інстанції не надано, відповідно до ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд не бере такі докази до уваги.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача 667,02 грн заборгованості за тілом кредиту.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пенею та комісією, штрафами залишити без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то з відповідача на користь банку підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Так, банком понесені витрати по сплаті судового збору в сумі ?1921 грн та за подання апеляційної скарги 2881,5 грн, а всього 4802,5 грн, апеляційним судом задоволено позовні вимоги на суму 667,02 грн, що становить 0,62% від заявлених позовних вимог (106909,93 грн), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 11,99 грн за подачу позову до суду першої інстанції та 17,97 грн за подання апеляційної скарги.
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позову.
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,
постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за договором б/н від 27 листопада 2012 року в розмірі 667,02 гривні (шістсот шістдесят сім гривень 02 копійки). 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2019 року в частині вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пенею, комісією, штрафами - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 11,99 гривень (одинадцять гривень 99 копійок) судового збору за подання позовної заяви та 17, 97 гривень (сімнадцять гривень 97 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м .Київ, код ЄДРПОУ 14360570);
відповідач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник