УХВАЛА        
 
16 березня 2020року
м. Київ
 
справа № 761/16904/19
провадження № 61-4231ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом до АТ «Альфа-Банк», в якому просила визнати недійсним пункт 1 (б) договору кредиту № 501055900 від 16 серпня 2018 року, укладеного між нею та АТ «Альфа-Банк».
 
В обґрунтування позову зазначала, що 16 серпня 2018 року між нею та АТ «Альфа-Банк» укладено договір кредиту № 501055900 шляхом акцептування банком оферти-пропозиції позивача. За умовами вказаного договору банк надає позичальнику споживчий кредит у сумі 50 тис. грн під 16,99 % річних строком на 36 місяців до 16 серпня                    2021 року. 
Вказувала, що відповідно до умов пункту 1 (б) договору кредиту під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового   обслуговування   у  порядку  та  на  умовах,  що 
 
визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначені в цьому акцепті без ПДВ. Згідно з додатком № 1 до кредитного договору - графіку платежів та розрахунків сукупної вартості споживчого кредиту та реальної вартості всіх супутніх послуг, сторони погодили погашення кредиту з 16 серпня 2018 року черговими щомісячними платежами в розмірі 2 907 грн 39 коп., до даного платежу включена сума погашення кредиту, проценти за користування кредитом та платіж за додаткові та супутні послуги банку. При цьому загальна сума за послуги банку, що має сплатити позивач за строк користування кредитом, становить 40 500 грн, і в додатку № 1 зазначена реальна процентна ставка 73 грн 47 коп. Тобто, отримавши споживчий кредит в розмірі 50 тис. грн, за користування кредитом вона сплачує відсотки на загальну суму 14 165 грн 95 коп., а також сплачує на користь банку додаткові та супутні послуги на загальну суму 40 500 грн, що майже досягає розміру отриманого кредиту.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня                 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним пункт 1 (б) договору кредиту № 501055900 від                         16 серпня 2018 року, укладеного між нею та АТ «Альфа-Банк».
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Місцевий суд, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що встановлення окремої плати за додаткові та супутні послуги є незаконним.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня                   2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що місцевий суд при ухваленні рішення застосував норму права, а саме частину п`яту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка 10 червня 2017 року припинила свою дію, тобто до укладення кредитного договору (16 серпня 2018 року), а згідно нової редакції статті 11 вказаний закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, правом відмови від договору без пояснення причин протягом 14 днів з моменту його укладення, передбаченого статтею 15 Закону України «Про споживче кредитування», ОСОБА_1 не скористалась.
 
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка 
подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом                        2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, так і для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження. 
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року               № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті                   394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним відмовити.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов