П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 815/5368/13-а	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді -	Кравченка К.В.,	
судді -	Джабурії О.В.,	
судді -	Запорожана Д.В.	

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, 3-ті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , про визнання протиправними дій щодо реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:
В липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (надалі - позивачі) звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (надалі - відповідач, Інспекції ДАБК), в якому просили:
- визнати протиправними дії Інспекції ДАБК в Одеській області щодо реєстрації 05.02.2013 року за №ОД 082130370669 «Декларації про початок виконання будівельних робіт» щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Інспекцію ДАБК в Одеській області скасувати реєстрацію «Декларації про початок виконання будівельних робіт» щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправними дії Інспекції ДАБК в Одеській області щодо реєстрації 11.02.2013 року за №ОД 142130420776 «Декларації про готовність об`єкта до експлуатації» - квартири за адресою АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Інспекцію ДАБК в Одеській області скасувати реєстрацію «Декларації про готовність об`єкта до експлуатації» - квартири за адресою АДРЕСА_1 ;
- визнати нечинним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 №5176917 від 20.06.2013 року, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського МУЮ Одеської області Рубан М.О.;
- зобов`язати Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №1382824 від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_4 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №1382928 від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_5 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №1382872 від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_1 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №1382900 від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_7 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №1382924 від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_7 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що відповідачем реєстрацію Декларації від 05.02.2013 року №ОД 082130370669 про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрацію Декларації 11.02.2013 року №ОД 142130420776 про готовність об`єкта до експлуатації - квартири за адресою АДРЕСА_1 , проведено у порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Порядку виконання підготовчих робіт», затверджених Постановою КМУ №466 від 13.04.2011 року та «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого Постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2014 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , №5176917 від 20.06.2013 року; щодо зобов`язання Реєстраційну службу Одеського МУЮ Одеської області виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи від 20.06.2013 року про право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 на 1/5 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України.
Вищевказана ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2014 року сторонами в апеляційному порядку не оскаржувалась.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2014 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано відповідача скасувати реєстрацію Декларації від 05.02.2013 року за №ОД 082130370669 про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів та цільового призначення за адресою: АДРЕСА_1 . та Декларації від 11.02.2013 року за №ОД 142130420776 про готовність об`єкта до експлуатації - квартири за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, 12.02.2014 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2014 року без змін.
Вже після апеляційного перегляду даної справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду 09 грудня 2019 року поступила апеляційна скарга третьої особи по справі - ОСОБА_7 , яка датована 03.02.2014 року. Після залишення її без руху, було відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2019 року.
У своїй апеляційній скарзі апелянт вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно розгляду даного спору з порушенням правил предметної підсудності та просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким закрити провадження у справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вже зазначено вище, дане апеляційне провадження за апеляційною скаргою третьої особи по справі - ОСОБА_7 , відкрито вже після апеляційного розгляду даної справи Одеським апеляційним адміністративним судом 04.06.2014 року.
Згідно ч.1 ст.323 КАС України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.
Відповідно до ч.4 ст.323 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Частиною 5 ст.323 КАС України визначено, що суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції не враховано, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір, який виник між сторонами є спором про право.
Оскільки доводи апелянта ОСОБА_7 щодо непідсудності даного спору адміністративному суду прямо не були зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 (т.2 а.с.28-32, 87-95), яка розглянута Одеським апеляційним адміністративним судом 04 червня 2014 року, то колегія суддів не вбачала формальних підстав для відмови відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 ..
Отже, в рамках даного апеляційного провадження постанова Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2014 року підлягає перегляду лише в частини дотримання судом першої інстанції предметної юрисдикції.
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої повинна була бути розглянута ця справа, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч.1 ст.2 КАС України, в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом).
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч.2 ст.2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п.1 ч.1 ст.3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).
Наведені норми узгоджуються з положеннями ст.2, ст.4 та ст.19 КАС України (у редакції Закону №2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. 
Як убачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивачів до суду слугувала реєстрація відповідачем декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, які стосуються проведених третіми особами самочинних будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_2 , що здійснені з порушенням законодавства та порушують права та інтереси позивачів.
При цьому, в ході розгляду даної справи суд першої інстанції також вирішив і юрисдикційне питання, закривши провадження в частині певних позовних вимог ухвалою від 28.01.2014 року на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, вважаючи, що такі позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Таке рішення Одеського окружного адміністративного суду набрало законної сили і не оскаржувалось. 
Решта позовних вимог була розглянута та вирішена судом першої інстанції по суті за правилами адміністративного судочинства постановою від 03 лютого 2014 року. 
Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду постанови Одеського окружного адміністративного суду 03.02.2014 року погодився з правомірністю розгляду справи по суті в порядку адміністративного судочинства. 
Слід зазначити, що відповідно до положень ст.ст.202, 203 КАС України в редакції на час апеляційного перегляду даної справи Одеським апеляційним адміністративним судом, порушення судом першої інстанції правил предметної підсудності було обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження по справі.
Отже, незважаючи на відсутність в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , яка розглянута Одеським апеляційним адміністративним судом 04.06.2014 року, доводів щодо непідсудності даного спору адміністративному суду, дане питання в будь-якому випадку мало бути перевірено апеляційною інстанцією. 
Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що наявність по даній справі попередніх судових рішень, які набули законної сили, і в яких вирішено питання щодо підсудності (юрисдикції) даного спору, є обставиною, що повинна враховуватися під час застосування апеляційним судом абзацу 2 ч.1 ст.319 КАС України (діючої редакції на даний час).
Враховуючи такі обставини, колегія суддів зазначає наступне.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про порушення Україною Європейської конвенції з прав людини через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
Так, в рішенні від 09.12.2011 року у справі «Буланов та Купчик проти України» ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневолювала авторитет судової влади. Крім того ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (п.27-28, 38-40).
В рішенні від 01.12.2011 року у справі «Андрієвська проти України» ЄСПЛ визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний суд України, натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд (п.13-14, 23, 25-26). 
В рішенні від 17.01.2013 року у справі «Мосендз проти України ЄСПЛ вказав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (п.116, 119, 122-126). 
В рішенні від 21.12.2017 року у справі «Шестопалова проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (п.13, 18-24).
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що за наявності набравших законної сили рішень Одеського окружного адміністративного суду по даній справі стосовно вирішення питання підсудності (юрисдикції) даного спору, прийняття по даній справі апеляційною інстанцією більш ніж через шість років іншого по суті рішення стосовно підсудності (юрисдикції) даного спору поставить під загрозу гарантоване Конвенцією право на доступ до суду та на афективний засіб юридичного захисту, а також порушить баланс між суспільним інтересом у забезпеченні розгляду справи судами відповідно до їхньої юрисдикції з одного боку, і суспільним інтересом у забезпеченні правової визначеності, обов`язковості судових рішень з другого боку. 
За таких обставин колегія суддів не знаходить нагальної необхідності для перегляду питання підсудності (юрисдикції) даного спору.
В той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що розгляд даного спору в межах тих позовних вимог, щодо яких не було закрито провадження у справі ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2014 року, був правомірно здійснений судами першої та апеляційної інстанції в порядку адміністративного судочинства.
Такий висновок колегії суддів ґрунтується на тому, що на момент розгляду судами першої та апеляційної інстанції даного спору факт незаконності (самочинності) вищевказаного будівництва, стосовно якого відповідачем були зареєстровані спірні декларації був встановлений як в порядку цивільного судочинства (рішення апеляційного суду Одеської області від 18.10.2013 року по справі №22ц/785/6434/13), так і самим відповідачем за результатами проведеної позапланової перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства (акт від 13.11.2013 року). 
Такий факт в силу приписів чинних на час виникнення спірних правовідносин положень частини 2 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту 14 «Порядку виконання підготовчих робіт» (затв. Постановою КМУ від 13.04.2011 року №466) викликав у відповідача обов`язок по скасуванню спірних декларацій. 
А оскільки такий адміністративний обов`язок відповідачем не виконувався, то суд першої інстанції цілком правомірно виніс в порядку адміністративного судочинства рішення про зобов`язання відповідача виконати такий обов`язок. 
Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2014 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Запорожан Д.В.