ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року	Львів	Справа № 460/652/20 пров. № А/857/4292/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Заверухи О.Б.,
суддів                                                            Большакової О.О., Старунського Д.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Друзенко Н.В., 
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Рівне, 
дата складання повного тексту рішення - 06 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила визнати дії щодо незарахування до страхового стажу періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року протиправними та зобов`язати зарахувати до страхового стажу вказаний період.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно не зарахував до її страхового стажу час роботи приватним підприємцем з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року. Вказує, що відповідно до інформації, наданої Дубенським управлінням ГУ ДФС у Рівненській області, інформацію про систему оподаткування на якій перебувала позивач з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року неможливо надати, оскільки такі документи були виділені для знищення. Однак, за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується реєстрація позивача підприємцем. Також, за даними електронного кабінету ДПС підтверджується перебування позивача на податковому обліку. Вказує, що вона не може нести відповідальність чи зазнавати негативних наслідків через незбереження чи знищення державними органами старих відомостей з баз даних, які необхідні позивачу для призначення пенсії.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період зайняття підприємницькою діяльністю з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не може бути позбавлена свого права на зарахування до страхового стажу періоду зайняття підприємницькою діяльністю через не зазначення системи оподаткування у наданих нею довідках, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, така інформація відсутня у зв`язку із знищенням документів не з вини позивача, тобто у зв`язку з обставинами, що не залежали від її волі і на які вона не могла вплинути.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Оскільки, в наданих довідках про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності не зазначено систему оподаткування, період з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року до загального страхового стажу позивача не враховано правомірно.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Листом від 03 жовтня 2019 року №03.6-21 за результатами розгляду заяви позивача та наданих документів відповідач повідомив, що згідно наданих документів загальний стаж роботи ОСОБА_1 становить 23 роки 01 місяць 26 днів, що не достатньо для призначення пенсії. Також зазначено, що оскільки в наданих довідках про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності не зазначено систему оподаткування, періоди з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року та з 01 січня 2003 року по 30 вересня 2003 року до загального страхового стажу не враховано(а.с.12).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до п. "а"   ст. 3 Закону України "Про пенсійне забезпечення"   право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
На даний час правовідносини, пов`язані з призначенням, перерахунком та виплатою пенсій регулюються   Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 - VІ   (надалі Закон № 1058-VІ), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-VІ право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 1 ст. 21 Закону № 1058-VІ передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону № 1058-VІ відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, обчислення страхових внесків, визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом, визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом, надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій, надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду, обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.
Згідно із ч.ч. 1,2 та 4 ст. 24 Закону № 1058-VІ страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до   ст. 26 Закону № 1058-ІV   особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років та за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років. Пенсійний вік жінок, які народилися до 01 квітня 1961 року, підвищується поступово, зокрема, жінки, які народилися з 01 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року мають право на пенсію після досягнення віку 59 років.
Згідно із ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998 року, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року   № 22-1   затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до   Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до   Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого   постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або   свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою набуття права на трудову пенсію є наявність стажу роботи на підприємствах та організаціях, за умови сплати останніми страхових внесків до Пенсійного фонду України. При цьому, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення пенсії органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу на підставі даних персоніфікованого обліку і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній» №793 від 03 жовтня 2018 року  внесено зміни до п. 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року, пункт 4 доповнено абзацом наступного змісту: Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Аналізуючи вищенаведені норми права колегія суддів зазначає, що періоди провадження підприємницької діяльності з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності лише у разі перебування особи на спрощеній системі оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку.
З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця слідує, що позивач зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 04 серпня 1998 року(а.с.5).
Також, копією архівного витягу з розпорядження міського голови Дубенської міської ради Рівненської області підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрована як підприємець та їй видано посвідчення про державну реєстрацію на право зайняття підприємницькою діяльністю, а її оподаткування здійснюється згідно діючого законодавства(а.с.7). 
Як встановлено судом першої інстанції, позивач зверталася до Дубенського управління Головного управління ДПС у Рівненській області із заявою від 15 липня 2019 року про надання інформації про систему оподаткування, на якій вона перебувала як фізична особа-підприємець за період з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року(а.с.8).
Згідно листа Дубенського управління Головного управління ДПС у Рівненській області від 23 липня 2019 року №7247/ФОП/17-00-51-82 повідомлено позивача про те, що надати запитувану позивачем інформацію за період з 1998 по 2002 роки немає можливості у зв`язку з тим, що дані документи видалені до знищення як такі, що не мають науково-культурної цінності та втратили практичне значення(а.с.9).
В даному випадку, колегія суддів вважає, що позивач не може бути позбавлена свого права на зарахування до страхового стажу періоду зайняття підприємницькою діяльністю через не зазначення системи оподаткування у наданих нею довідках, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, така інформація відсутня у зв`язку із знищенням документів не з вини позивача, тобто у зв`язку з обставинами, що не залежали від її волі і на які вона не могла вплинути. При цьому, позивач зі свого боку вчинила всі залежні від неї дії для підтвердження факту зайняття підприємницькою діяльністю, і у неї відсутня будь-яка можливість в інший спосіб отримати відомості, зазначені у вищевказаних довідках.
Враховуючи те, що запитувану інформацію про сплату позивачем податків за період з 1998 року по 2002 рік Головним управління ДФС у Рівненській області надати неможливо, в зв`язку з тим, що дані документи виділені до знищення на підставі Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій, підприємств із зазначенням термінів зберігання документів, як такі, що не мають науково-культурної цінності та втратили практичне значення, колегія суддів вважає докази, наявні в матеріалах справи достатніми для зарахування позивачу в стаж для обчислення пенсії за віком періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відсутність у позивача можливості надати будь які інші документи для підтвердження сплати податків, у зв`язку зі знищенням документації, не може слугувати єдиною підставою для відмови особі у реалізації наявного у неї права на пенсійне забезпечення. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених   законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто враховуючи обставини даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року за заявою №31443/96 у справі «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 6   ст. 7 КАС України   суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені   Конституцією   та законами України.
У разі відсутності   закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує   закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого   закону   суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія   закону   та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
На думку колегії суддів, неврегульованість на законодавчому рівні порядку врахування доходів приватних підприємців для обчислення пенсії, отриманих до запровадження персоніфікованому обліку, не може бути підставою для порушення права позивача на отримання справедливої пенсії.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 24 грудня 1998 року по 31 серпня 2002 року.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року у справі № 460/652/20 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 26 травня 2020 року.