Дата документу 07.04.2020 Справа № 325/131/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1212/20                                Головуючий у 1-й інстанції: Пантилус О.П.
Є.У.№ 325/131/20                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07квітня 2020 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Гончар М.С.,
                        Подліянової Г.С.,
секретар:         Базикіна С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фермерського господарства «Діоби О.С.», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року приватний підприємець  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ФГ«Діоби О.С » про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, в якій з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.33 Закону України «Про оренду землі», просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Діоби О.С.», зареєстрований 02.12.2019 державним реєстратором. В обґрунтування своїх вимог ПП ОСОБА_1 зазначала, що 12.12.2007 уклала з ОСОБА_2 договір оренд земельної ділянки площею 12,7496 га, розташованої на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, кадастровий номер земельної ділянки 2324583600:02:002:0003 строком на 10 років, і додатковий договір від 13.12.2012, згідно якому строк оренди продовжено на 10 років і який зареєстровано того ж дня у Державному реєстрі земель за №232450004002057. Проте у січні 2020 року їй стало відомо про те, що власник земельної ділянки ОСОБА_2 передав ту ж саму земельну ділянку в оренду ФГ «Діоби О.С.», не розірвавши існуючий договір. Посилаючись на те, що відповідачами порушено її право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує на підставі договору оренди земельної ділянки від 12.12.2007, просила про задоволення позову.
З метою забезпечення позову ОСОБА_1 просила суд заборонити відповідачам використовувати спірну земельну ділянку, про що подала відповідну заяву. В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач вказувала, що спірна земельна ділянка засіяна сільськогосподарськими культурами соняшником. Оскільки між відповідачами ОСОБА_2 та ПП « ОСОБА_4 » укладений договір оренди, існує загроза використання ними зазначеної ділянки і знищення засіяних культур. В клопотанні керується вимогами ст.ст. 149, 151 ЦПК України.
Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року задоволено заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову. 
Заборонено ОСОБА_2 та ФГ «Діоби О.С.» використовувати земельну ділянку площею 12,7496 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, кадастровий номер 2324583600:02:002:0003. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду як незаконну. Вважає, що вказана ухвала суду порушує його особисті майнові права стосовно його земельної ділянки.
ОСОБА_1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційний суд залишити без змін ухвалу суду першої інстанції вважаючи її такою, що постановлена відповідно до норм діючого законодавства.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили.
Представник відповідачів адвокат Ковальов Д.В., який просив про розгляд справи в режимі відео конференції, ні в апеляційний суд, ні в Приазовський районний суд, якому ухвалою апеляційного суду від 02 квітня 2020 року доручено проведення відео конференції, не з`явився. 
У клопотанні про відкладення розгляду справи адвокат Ковальов Д.В. зазначив про неможливість участі у розгляді справи у зв`язку із посиленням карантинних заходів та самоізоляцією.
Разом з тим, із довідки Приазовського районного суду від 07.04.2020 №325-97/2020 , убачається, що адвокат Ковальов Д.В. не був присутнім на відео конференції 07.04.2020 о 10.00 у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні Приазовського районного суду.
Позивач ФОПОСОБА_1 і її представник адвокат Серов М.І., які зявилися до Приазовського районного суду і приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції , підтвердили, що 07.04.2020 о 10.00 адвокат Ковальов Д.В. був у приміщені суду і приймав участь у розгляді іншої справи.
Розглянувши клопотання адвоката Ковальова Д.В. про відкладення судового засідання у зв`язку із його самоізоляцією, суд визнав причини неявки адвоката неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду апеляційної скарги. Участь адвоката в іншому судовому процесі під час проведення відеоконференції не є самоізоляцією і не є поважною причиною для відкладення розгляду справи. 
Під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції 17.03.2020 адвокат Ковальов Д.В. надавав свої пояснення апеляційному суду, по справі було оголошено перерву до 07.04.2020 до 10 год. Дата і час судового засідання погоджувалися з представниками сторін, у тому числі і з адвокатом Ковальовим Д.В. За таких обставин участь адвоката у іншому судовому засіданні не є поважною причиною для неявки у засідання апеляційного суду. 
Заслухавши у засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення позивача і її представника, які заперечували проти апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір, предметом якого є право користування змеленою ділянкою, обрані позивачем види забезпечення позову відповідають позовним вимогам.

 Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

 Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п.п. 1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.
За приписами частини третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
 Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
З наведеного вбачається, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому заявник не зобов`язаний подавати суду докази.
 Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що предметом спірного договору є земельна ділянка кадастровий номер: 2324583600:02:002:0003 для ведення особистого сільського господарства, площею 12,7496 га, що знаходиться на території Добрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області.
Земельна ділянка з 2007 року час перебуває в оренді позивача на підставі договору оренди від 12.12.2007 і додаткового договору від 13.12.2012, зареєстрованого в установленому законом порядку, строк дії якого не скінчився.
За матеріалами справи у передбаченому законом порядку додатковий договір оренди від 13.12.2012 сторонами не розривався, недійсним не визнавався, є чинним.
Таким чином, враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.
Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відтак, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані, а до заяви про забезпечення позову не надано достатніх та належних доказів, які б підтверджували що зі сторони відповідача здійснюються заходи, які б в подальшому унеможливили виконання рішення суду.   
Інших доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали судді апеляційна скарга не містить.
З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 29 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Головуючий І.В. Кочеткова 
Судді: М.С.Гончар
Г.С.Подліянова