ПОСТАНОВА
Іменем України

24 березня 2020 року 
Київ
справа №814/1781/15
адміністративне провадження №К/9901/26395/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі міста Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 (суддя Марич Є.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 (головуючий суддя Джабурія О.В., судді: Вербицька Н.В., Крусян А.В.) у справі №814/1781/15 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство "Термінал-Укрхарчозбутсировина" до Державної податкової інспекції у Центральному районі міста Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ МП "Термінал-Укрхарчозбутсировина" звернулось до адміністративного суду з позовом ДПІ у Центральному районі міста Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області (далі - ДПІ) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.05.2015 №3130002202, №3140002202, №3150002202, №3160002202, №0003172205.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2015, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016, позов задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ДПІ звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.01.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДПІ на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 у справі №814/1781/15.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №814/1781/15 за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" цього кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23.03.2020 прийнято матеріали справи до провадження та призначено попередній розгляд справи на 24.03.2020.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 КАС України.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

В обґрунтування своїх вимог податковий орган посилається на порушення позивачем Податкового кодексу України. Відповідач вказує, що в ході проведеної перевірки встановлено відсутність здійснення господарської діяльності позивача з його контрагентами, посилаючись на податкову інформацію, акти перевірок та зустрічних звірок контрагентів позивача. Висновки перевірки свідчать про нереальність господарських операцій позивача, відсутність зв`язку витрат з господарською діяльністю.  Доводи касаційної скарги тотожні обставинам, встановленим у акті перевірки. 
Як встановлено судами попередніх інстанцій, що у березні-квітні 2015 року відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка позивача за період з 01.04.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 06.05.2015 № 89/14-03-22-02/13857469.
Перевіркою виявлено порушення позивачем: 
підпункту 134.1.1 пункту  134.1  статті  134, пункту  138.2  статті  138, підпункту 139.1.9 пункту  139.1  статті  139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток за 2012-2014 роки на загальну суму 246492,00грн.; 
пункту  198.3  статті  198, пункту  200.1  статті  200 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 459513,00грн.; 
пункту  198.3  статті  198, пункту  200.1  статті  200 ПК України, в результаті чого завищено заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ на загальну суму 15450,00грн.;
пункту  198.3  статті  198, пункту  200.3  статті  200 ПК України, в результаті чого зменшено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за серпень і грудень 2014 р. на загальну суму 12793,00грн.;
пункту 160.2 статті 160 ПК України в частині утримання податку з доходів нерезидентів за 2014 рік у сумі 16835,35грн.
На підставі акта перевірки 25.05.2015 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:
№3130002202 на суму 308115,00грн., у тому числі: 246492,00грн. за основним платежем,  61623,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;
№3140002202 на суму 574391,00грн., у тому числі: 459513,00грн. за основним платежем, 114878,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;
№3150002202 на суму 23175,00грн., у тому числі: 15450,00грн. суми завищення бюджетного відшкодування, 7725,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;
№3160002202 на суму завищення від`ємного значення ПДВ 12793,00грн.;
№0003172205 на суму 21044,19грн., у тому числі: 16835,35грн. за основним платежем, 4208,84грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.
Не погодившись з прийнятими податковим органом рішеннями, ТОВ МП "Термінал-Укрхарчозбутсировина" звернулося до суду з адміністративним позовом про їх скасування. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень. Суди посилались на те, що матеріалами справи підтверджено виконання сторонами правочинів, укладених між позивачем та контрагентами,   на підставі яких позивачем було придбано товар, контролюючим органом не доведено, що господарські зобов`язання не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені сторонами. Як відзначено судами, можливе порушення податкового законодавства контрагентом позивача, а тим більше по ланцюгу постачання, не означає "автоматичного" порушення вимог податкового законодавства самим позивачем.  Також, судами вказано, що єдиною обставиною, яку може підтверджувати акт про неможливість проведення зустрічної звірки - це непроведення зустрічної звірки, вказаний акт не є носієм інформації про порушення позивачем вимог податкового законодавства

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Положеннями пункту 14.1.36 ПК України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, яких відбувається формах, здійснених для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталі (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником.
Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 135.4 статті 135 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.
Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. 
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. 
Пунктом 187.1 статті 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став висновок контролюючого органу про те, що у позивача відсутні об`єкти оподаткування, оскільки господарські операції між сторонами не відбулися. 
На підставі матеріалів справи судами з`ясовано наступне. За період, який перевірявся відповідачем, позивач фактично займався наданням комплексу послуг по прийому, зберіганню, перевалці наливних вантажів (олії соняшникової, меляси), реалізовував олію соняшникову, мелясу, металоконструкції, у зв`язку з чим мав господарські відносини з наступними контрагентами: ТОВ "ОПТІС Україна", ТОВ "Профінструмент-Україна", ФОП ОСОБА_1 , ТОВ "Спецмонтаж-СВ", ТОВ "Техно-Торг", ТОВ "ВКФ "Південні ресурси", ТОВ "Теплотехкомплект", ПП "Геохора", ТОВ "Промтехелектро-Юг", ТОВ "Кан 20", ПП "Золоте сторіччя", ТОВ "Сідрейл", ТОВ "Євросталь Україна", ТОВ "Газводмонтаж".
Відповідачем досліджувався договір купівлі продажу поліграфічної продукції позивача з ТОВ "ОПТІС Україна" від 17.04.2012 №13857469. Сторонами угоди підписано накладні та податкові накладні, розрахунки проводилися в безготівковій формі, що підтверджено банківськими виписками. На доказ використання придбаної в ТОВ "ОПТІС Україна" продукції позивач надав суду акт списання від 31.12.2012.
В акті перевірки зазначено про недоліки в оформленні накладних в частині не зазначення відповідальної особи, яка прийняла бланки, та номеру доручення. Місцем складення накладних є м.Київ, а адресою місцезнаходження ТОВ "ОПТІС Україна" згідно договору купівлі-продажу є смт.Квасилів Рівненської області. До перевірки не надано товарно-транспортні накладні. Крім того, відповідач посилається на акт перевірки ТОВ "ОПТІС Україна", у якому досліджені операції з контрагентами-постачальниками і зроблено висновок про невстановлення фактичного руху товарів по ланцюгу постачальників ТОВ "ОПТІС Україна" та, відповідно, його покупців.
Судами вказано, що можливе порушення податкового законодавства контрагентом позивача, а тим більше по ланцюгу постачання, не означає "автоматичного" порушення вимог податкового законодавства самим позивачем. Акт перевірки, на який посилається відповідач, не містить дослідження операцій ТОВ "ОПТІС Україна" безпосередньо з позивачем. Крім того, недоліки в оформленні накладних дають можливість встановити найменування, кількість і ціну придбаного товару, а відтак не свідчать про безтоварність операцій. Стосовно місця складення накладних суд звертає увагу відповідача, на те, що договір купівлі-продажу товару, як і накладні, складено в м. Києві, у той час як адресою реєстрації ТОВ "ОПТІС Україна" є смт.Квасилів Рівненської області. Даний факт не спростовує реальність господарської угоди, оскільки договір і накладні можуть складатися за місцезнаходженням філії, відокремленого підрозділу, складського приміщення тощо. Відсутність товарно-транспортних накладних на перевезення товару також не є беззаперечним доказом безтоварності операцій. Враховуючи невеликі розміри придбаної продукції, вона може бути перевезена будь-яким транспортом без складення товарно-транспортних накладних, які не є документами, що підтверджують здійснення господарської операції.
Також, як встановлено судами, у квітні-травні та липні 2012 року позивач мав господарські відносини з ТОВ "Профінструмент-Україна", яке поставляло обладнання. До перевірки та суду надано рахунки-фактури, видаткові та податкові накладні, банківські виписки про оплату товару, а також акти списання на доказ використання придбаних товарів у господарській діяльності позивача.
Обґрунтовуючи висновок про нереальність операцій позивача з ТОВ "Профінструмент-Україна", відповідач зазначив про відсутність письмових договорів і товарно-транспортних накладних. З подорожніх листів службового автомобіля не можна встановити підприємства-постачальники, найменування товарно-матеріальних цінностей та особи, відповідальної за їх отримання. Крім того, відповідач посилається на акт перевірки ТОВ "Профінструмент-Україна", який відображає його взаємовідносини з контрагентами-постачальниками.
З даного приводу суд зазначає, що недоліки в оформленні подорожніх листів, як і відсутність письмового договору, не свідчать про неможливість поставки товару від ТОВ "Профінструмент-Україна". З наданих відповідачу та суду первинних документів беззаперечно можна встановити номенклатуру, вартість і кількість придбаного товару, його використання позивачем, що свідчить про реальні дії сторін по виконанню взаємних обов`язків. 
Крім того, на виконання договору поставки обладнання для залізничних колій від 19.04.2012  №190412/1 ФОП ОСОБА_1 в травні 2012 року поставив позивачу товари, що підтверджується рахунками-фактурами, приходним ордером, податковими, видатковими накладними, банківськими виписками. Факт використання придбаного товару в діяльності позивача підтверджується карткою обліку малоцінних та швидкозношуваних предметів і актами приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів.
В акті перевірки відповідач зазначив про відсутність Договору з ФОП ОСОБА_1 , товарно-транспортних накладних, а також недоліки в оформленні подорожніх листів.
З даного приводу судом першої інстанції зазначено, що Договір поставки з ФОП ОСОБА_1 надано суду. Згідно умов Договору, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах СРТ (перевезення оплачується до м. Миколаєва). Крім того, фактично, висновки перевірки ґрунтуються на припущенні про неспроможність контрагента позивача на здійснення господарських операцій, посилаючись на акт перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо реальності операцій з його постачальником. 
Також, судами встановлено, що у серпні 2012 року позивач мав господарські відносини з ТОВ "Спецмонтаж-СВ", яке поставило товари для автомобіля, що підтверджується рахунком, приходним ордером, податковою накладною та банківською випискою. Придбані товари використані для поточного ремонту службового автомобіля позивача, що підтверджується актами списання.
Обґрунтовуючи висновок про нереальність операцій позивача з ТОВ "Спецмонтаж-СВ", відповідач зазначив про відсутність письмових договорів і товарно-транспортних накладних. З подорожніх листів службового автомобіля не можна встановити підприємства-постачальники, найменування товарно-матеріальних цінностей та особи, відповідальної за їх отримання. Крім того, відповідач посилається на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Спецмонтаж-СВ".
Судами наголошено, що єдиною обставиною, яку може підтверджувати акт про неможливість проведення зустрічної звірки - це непроведення зустрічної звірки, вказаний акт не є носієм інформації про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Враховуючи незначні обсяги придбаного товару (компресор, рідина для миття скла та чехол на кермо автомобіля), а також знаходження контрагента в м.Миколаєві, перевезення товару не потребувало складення додаткових документів, таких як товарно-транспортні накладні.
Крім іншого, судами вказано, що у серпні 2012 року позивач придбав у ТОВ "Техно-Торг" ноутбук, на доказ чого надано рахунок-фактуру, видаткову та податкову накладні, виписку банку та акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів.
Як зауважено судами, з наданих документів вбачається, що ноутбук придбано у всеукраїнському інтернет-магазині "Розетка". Доставка товару здійснюється зі складу постачальника чи кур`єрськими службами. Письмовий договір зазвичай не складається, оскільки замовлення товарів в інтернет-магазинах є фактично договором приєднання, передбаченим статтею 634 Цивільного кодексу України. 
Також, у серпні 2012  ТОВ "ВКФ "Південні ресурси" поставило позивачу щебінь, що підтверджено видатковою та податковою накладними, банківською випискою. Щебінь використано позивачем для ремонту залізничних колій, автомобільної дороги та встановлення огорожі, на доказ чого надано акти списання так акт приймання-здачі відремонтованих об`єктів.
ТОВ "Теплотехкомплект" у листопаді-грудні 2012 року поставило позивачу крани і фланець, на доказ чого надано рахунки, накладні та податкові накладні, а також банківські виписки. Використання придбаних товарів підтверджено актами списання.
У червні та вересні 2013 року ТОВ "Промтехелектро-Юг" поставило позивачу товар для поточного ремонту службового автомобіля. Суду надано накладні, податкові накладні, приходний ордер, акти списання.
ТОВ "Кан 20" у серпні 2013 року поставило позивачу абразивний порошок, що оформлено рахунком-фактурою, приходним ордером, видатковою та податковою накладними, товарно-транспортною накладною. Оплата товару здійснена в безготівковій формі, що підтверджується випискою банку.
У листопаді 2014 року позивач придбав у ТОВ "Євросталь Україна" сітку тканну для фільтрів на клапани резервуарів. Позивач надав суду рахунки-фактури, видаткові, податкові накладні, банківські виписки та приходні ордери.
Висновки відповідача про безтоварний характер операції обґрунтовані недоліками в оформленні видаткових накладних, актом про неможливість проведення зустрічної звірки, акту перевірки по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками, відсутністю письмового договору та товарно-транспортної накладної.
На підставі викладеного, суди дійшли висновку, що відсутність письмового договору і товарно-транспортної накладної не свідчить про нереальність господарської операції. Висновки судів щодо доказової сили акту про неможливість проведення зустрічної звірки вже викладені.
10.01.2013 Миколаївська обласна державна адміністрація надала позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. На підставі заяви позивача про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва під`їзного залізничного шляху в межах території Галицинівської сільської ради 09.04.2013 позивач уклав з ПП "Геохора" договір № 9/4-2/1 на виготовлення проекту землеустрою. 
Виконання робіт підтверджується податковими накладними, актом надання послуг, виписками банку. Копію відповідного проекту землеустрою також надано суду. 26.12.2013 позивач уклав з Миколаївською обласною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки, проект землеустрою щодо відведення якої виготовило ПП "Геохора".
У вересні-жовтні 2013 року позивач придбав у ПП "Золоте сторіччя" олію соняшникову нерафіновану на підставі договорів купівлі-продажу від 18.09.2013 №18/09/13, від 07.10.2013 №07/10/13. Суду надано видаткові, податкові і товарно-транспортні накладні, виписки банку.
Обґрунтовуючи свою позицію, податковий орган посилається на те, що на договорі від 07.10.2013 підпис та печатка продавця скановані, відсутні сертифікати та акти пропарки цистерн. Товарно-транспортні накладні не містять повної адреси пункту навантаження. Крім того, відповідач посилається на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ПП "Золоте сторіччя".
Суд першої інстанції зауважив, що положення статті  207 Цивільного кодексу України надає право сторонам правочину використовувати факсимільне відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, а також електронний підпис. 
Як встановлено судами, волевиявлення сторін договору з приводу номенклатури, кількості та ціни продукції здійснене належним чином. Сертифікати та акти пропарки цистерн не є первинними бухгалтерськими документами для цілей оподаткування. Недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних не свідчать про безтоварність операцій, оскільки з їх змісту однозначно випливає найменування, кількість поставленого товару та його відвантаження від постачальника до позивача. Частину придбаної в ПП "Золоте сторіччя" олії соняшникової нерафінованої позивач поставив ТОВ "Агрекс". Відповідач не зазначив інших підстав для визнання угоди позивача з ТОВ "Агрекс" безтоварною, окрім невизнання нереальності операцій з ПП "Золоте сторіччя".
ТОВ "Сідрейл" надавало позивачу транспортно-експедиційні послуги по перевезенню меляси (патоки бурякової) за договором від 04.09.2013 №04/09-13э. Сторони договору підписали протоколи узгодження ставок і договірної ціни, акт виконаних робіт, податкову накладну. Розрахунки здійснені в безготівковій формі.
Підставою для висновку відповідача про непідтвердження реальності здійснення господарських відносин зазначено акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Сідрейл". Позиція судів щодо належності такого доказу викладена вище.
У 2014 році позивач укладав договори з ТОВ "Газводмонтаж": від 20.05.2014 №20051 на виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва топочної; від 03.11.2014 №03111 на виконання будівельно-монтажних робіт з ремонту внутрішньо майданчикових теплових мереж водопроводу; від 03.11.2014 №03112 на виконання будівельно-монтажних робіт з ремонту мереж каналізації в будівлі БК-28; від 17.11.2014 №17111 на виконання будівельно-монтажних робіт з модернізації мереж каналізації. 
Судами відзначено, що до договорів надано договірні ціни, локальні кошториси, підсумкові відомості ресурсів, довідки про вартість виконаних робіт, акти приймання виконаних робіт, банківські виписки, рахунки-фактури, податкові накладні, акт приймання-передачі основних засобів, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.
Обґрунтовуючи висновки, викладені в акті перевірки, відповідач здійснив розрахунок необхідної кількості працівників для виконання замовлених позивачем робіт і встановив відсутність недостатність працівників ТОВ "Газводмонтаж" для виконання будівельно-монтажних робіт.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що ТОВ "Газводмонтаж" може залучати до виконання робіт фізичних осіб на підставі договорів цивільно-правового характеру, навіть без залучення субпідрядників. У такому випадку особи не будуть відображені в звітності щодо кількості працівників. 
Відтак, суди попередніх інстанцій вірно вказали, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може вважатися належним доказом допущення позивачем порушень, так як зазначений акт свідчить лише про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання. Такі звірки взагалі не є перевірками, а викладені в них висновки про порушення податкового чи цивільного законодавства платником податків є нічим іншим, як припущеннями податкового органу, які необґрунтовані належними доказами.
Крім того, без дослідження та оцінки первинних документів, якими фіксуються факти здійснення господарських операцій, висновки будь-яких актів інших податкових органів не можуть бути покладені в основу висновку про безтоварність операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом саме при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.
Відмовляючи особі у праві на віднесення витрат до складу валових, податковий орган повинен довести саме недобросовісність у діях платника. Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для податкової економії.
Як констатовано судами, податковим органом не було надано доказів того, що по спірним операціям між позивачем та розглядуваними вище контрагентами у позивача була відсутня розумна ділова мета, або того, що позивач та вказані підприємства діяли спільно з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Судами досліджено обставини на які посилається податковий орган, зокрема, посилання відповідача на те, що завищення суми витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств, а також завищення суми податкового кредиту позивачем відбулось виходячи з обставин здійснення контрагентами діяльності, яка не має ознаки реальної відповідно до наявної податкової інформації (актів про неможливість проведення зустрічної звірки щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку). Суди дійшли правильного висновку про їх безпідставність. 
У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраних судами на підставі статті 11 КАС України, та іншим обставинам, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку, встановлено реальне виконання господарських операцій з придбання товару, які відповідають дійсному економічному змісту, відображеному в укладених позивачем договорах та призвели до фактичного руху його активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів. 
Верховний Суд зауважує, що посилання контролюючого органу на результати контрольних заходів щодо контрагентів позивача, як на підставу для відмови в задоволенні позову, правомірно не взято до уваги судами попередніх інстанцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податків до бюджету, від перебування за юридичною адресою. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених операцій, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентами, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні податковим законодавством. Відтак, посадовими особами контролюючого органу під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено. 
Крім того, будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань. 
Судами констатовано, що контролюючий орган не підтвердив своєї позиції про безтоварність господарських операцій, як і висновок про наявність протиправної мети при вчиненні правочинів належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Отже висновки відповідача, викладені в акті перевірки, щодо безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентами не підтверджуються належними та допустимими доказами і спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом під час розгляду справи. Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а правочини не визнані у встановленому законом порядку недійсними.  Відповідачем не спростовано презумпцію правомірності правочинів, добросовісності платника податку та достовірності поданих документів.
Водночас, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, адже саме він виступає суб`єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об`єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Суд касаційної інстанції з урахуванням вказаного, дійшов висновку, що контролюючим органом не наведено доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, не подано відповідачем доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо. 

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, доводи касаційної скарги не підтверджують обставин неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи. Касаційний суд вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а також надали належну правову та обґрунтовану оцінку заявленим вимогам на підставі норм закону. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі міста Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева
Р.Ф. Ханова
Судді Верховного Суду