ПОСТАНОВА
Іменем України

06 травня 2020 року 
Київ
справа №815/7057/14
адміністративне провадження №К/9901/25081/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Хохуляка В.В.,           
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2015 (суддя - Харченко В.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 (головуючий суддя -           Золотніков О.С., судді: Скрипченко В.О., Осіпов Ю.В.) у справі №815/7057/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Малиновському районі  м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання неправомірними дій, скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та податкової вимоги, - 

встановив:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив: 1) визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі - ДПІ у Малиновському районі м. Одеси) щодо обґрунтування висновків про результати документальної перевірки на підставі норм, які втратили чинність, нарахування податкових зобов`язань та штрафних санкцій за період, який перевищує 1095 днів, за результатами документальної перевірки позивача за період з 01.01.2011 по 01.10.2011; 2) скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 05.12.2014 № 0039381701 та  № 0039391701, 3) рішення про застосування штрафних санкцій від 05.12.2014 № 0039411701 та податкову вимогу від 05.12.2014 № Ф-0039401701.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2015, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015, позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Малиновському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 05.12.2014 №0039381701, №0039391701, рішення від 05.12.2014 №0039411701, вимогу 05.12.2014 №Ф-0039401701. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у Малиновському районі м. Одеси оскаржила їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2015, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

В обґрунтування доводів зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та не прийнято до уваги вимоги пунктів 177.4, 177.10 ст. 177, п. 178.6 ст. 178 Податкового кодексу України, Закону України «Про автомобільний транспорт», Закону України «Про транспорт», Закону України «Про дорожній рух» та глав 3, 8, 10, 11, 13, 14 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Позивач не скористався своїм правом та не надав відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду даної касаційної скарги.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, ДПІ у Малиновському районі м. Одеси проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

За результатами перевірки складено акт від 21.11.2014 №6217/17-128/ НОМЕР_1 , в якому відображено висновок про порушення позивачем пп. 14.1.27 та 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 50.1 ст. 50, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 занижено суму податкового кредиту на 238566,00 грн., пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14, п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 та п. 177.10 ст. 177, п. 178.6 ст. 178 Податкового кодексу України, що призвело до зменшення податку на доходи фізичних осіб на 194062,78 грн., а також пп. 4 п. 2 ст. 6, п. 11 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на             415829,93 грн. 

На підставі названого акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.12.2014:

№ 0039381701, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 нараховано суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 194062,78 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі  48515,70 грн.;

№ 0039391701, згідно з яким позивачу нараховано суму з податку на додану вартість за основним платежем 147829,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 36957,25 грн.;

прийнято рішення від 05.12.2014 № 0039411701, згідно з яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 102742,00 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2014 № Ф-0039401701 на суму 205484,73 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодилась колегія апеляційного суду, виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що спірні господарські операції є реальними, фактично відбулися та безпосередньо пов`язані з власною господарською діяльністю позивача, у зв`язку з чим прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги є неправомірним.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. 

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. 

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Пунктами 177.3 та 177.4 статті  177 Податкового кодексу України визначено, що для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з  пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Як встановлено  судами попередніх інстанцій, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є оптова та роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

ФОП ОСОБА_1 протягом перевіреного контролюючим органом періоду було укладено ряд договорів поставки з ПП «Гамма-плюс», ТОВ «Проффком», ТОВ «Дельта Трейд Україна», ТОВ «Техник Ассист», ПП «Топ Трейдінг».

Крім того, позивачем було укладено з ОСОБА_2 договір позики від 04.01.2011 № 8/01-11, відповідно до якого Сторона 1 ( ОСОБА_2 ) надає Стороні 2 (позивач) в оплачену позику транспортні послуги на транспортному засобі, що належить Стороні 1 на праві приватної власності. Строк дії договору п`ять років з моменту підписання.

За наслідкам и проведеної перевірки ДПІ у Малиновському районі м. Одеси в акті викладено висновок про те, що позивачем занижено суму податку на доходи фізичних осіб внаслідок віднесення до складу валових витрат вартості товарів, придбаних у контрагентів - постачальників, перевезення яких здійснював           ОСОБА_2 згідно договору від 04.01.2011 № 8/01-11. В обґрунтування висновку щодо не підтвердження реальності здійснення позивачем господарських операцій з названими вище контрагентами відповідач посилається на відсутність встановлення факту передачі товару від продавця до покупця, у зв`язку з відсутністю документів, що засвідчують транспортування та зберігання товару, що, за висновком контролюючого органу, вказує на нереальність здійснення господарських операцій.

На підтвердження здійснення спірних господарських операцій позивачем надано копії договорів поставки, видаткових та податкових накладних, рахунків-фактур, виписок по рахунках, товарно-транспортних накладних.

Оцінивши подані платником докази за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ці документи оформлені з дотриманням вимог чинного законодавства, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. 

Не подано відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його постачальників, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення ФОП ОСОБА_1 розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.

Також судами з`ясовано, що позивач орендує у ОСОБА_2 по договору від 04.01.2011 № 9/01-11 відповідне приміщення для належного зберігання придбаного товару, адресу якого в якості пункту розвантаження товару зазначено в товарно-транспортних накладних.

Поряд з цим слід також зазначити, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що спірні господарські операції із зазначеними контрагентами є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при їх здійсненні, а відтак про необґрунтованість нарахування грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Враховуючи те, що доводи відповідача про завищення валових витрат в розмірі  1145264,51 грн. не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак, донарахування контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застосування у зв`язку з цим до позивача штрафних санкцій та складення вимоги є не обґрунтованим. 

З огляду на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог є правильними та підлягають залишенню без змін.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів попередніх інстанцій особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів у рамках даного касаційного провадження.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

постановив:
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі  м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.В. Хохуляк
І.Я.Олендер 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду