Справа № 459/3775/18                                Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/380/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        21 травня 2020 року                                                         м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін
на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 вересня 2019 рокуу складі судді Новосад М.Д.
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту набуття майна без достатньої правової підстави,-

ВСТАНОВИВ:

       Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 вересня 2019 рокув задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту набуття майна без достатньої правової підстави відмовлено.
Рішення суду оскаржила  ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для її вирішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув увагу на те, що нею не оскаржується помилковість чи законність банківських операцій по переказу коштів відповідачу. Звертаючись до суду позивач зазначала, що тричі перерахувала кошти відповідачу із зазначенням в платіжних документах його прізвища, імені та по батькові свідомо, але без достатньої правової підстави. Вказує, що вона помилялась щодо існування правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів, можливо у зв`язку з тим, що відповідач ввів її в оману щодо існування правових підстав для перерахування коштів.
Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 вересня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.
Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Відповідно до  ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Встановлено, що  ОСОБА_1 здійснила перерахування грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» 30.03.2015 року грошові кошти в сумі 5000,00 грн., 31.03.2015 року грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. та 18.05.2015 року грошові кошти в сумі 40 000,00 грн., про що свідчать копії квитанцій, наявних у матеріалах справи (а.с. 8).
       Звертаючи до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вказані кошти були перераховані нею на картковий рахунок відповідача помилково, останнього особисто не знає, жодних договорів з ним не укладала, грошові кошти останній в добровільному порядку відмовляється повертати.
       Відмовляючи в задоволенні по позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження позивача є недоведеними, а вчинені нею дії по переказу коштів  із зазначенням в платіжних документах прізвища, ім`я, по батькові ОСОБА_2   та номеру його картки з певним проміжком часу не дають підстав вважати, що позивач помилялася щодо особи, на користь якої вона перераховувала кошти, а тому вважав, що у позові слід відмовити по суті за необґрунтованістю вимог.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до ст.. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.        
       Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК).
       Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
       За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
       Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав,
установлених у ст.11 цього кодексу.
       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       У ч.1 ст.202 ЦК встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).
       Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 ЦК.
       Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
       У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
       Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
       При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17 зроблено висновок, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків.
       Отже, при вирішенні подібного спору необхідно встановлювати чи довів позивач (платник грошових коштів) факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та наявність рахункової помилки.
У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Позивач ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вказані дії були вчинені нею внаслідок помилки чи введення її в оману відповідачем.
       Колегія суддів вважає правильним висновок суду, що вчинені ОСОБА_1 дії по переказу коштів  із зазначенням в платіжних документах від 30 березня 2015 року, 31 березня 2015 року, 18 травня 2015 року прізвища, ім`я, по батькові ОСОБА_2   та номеру його картки з певним проміжком часу не дають підстав уважати, що позивач помилялася щодо особи, на користь якої вона перераховувала кошти.
        ОСОБА_1 також не зазначає причин та мотивів здійснення нею вказаних переказів, що позбавляє суд можливості встановити чи дійсно вказані кошти були набуті ОСОБА_2 без достатньої правової підстави.
       Відповідно до ч.3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Окрім цього, судом встановлено що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів.
         Рішенням Печерського районного суду міста Києва   від 20 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.
       Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року залишено без змін рішення Печерського районного суду міста Києва  від 20 листопада 2017 року.
       Ухвалою Верховного Суду в відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про стягнення коштів, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року відмовлено.
       Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.         
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 вересня 2019 року- залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.05.2020

Головуючий 

Судді