ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 р.	Справа № 520/7962/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Панов М.М., м. Харків) від 07.11.2019 року (повний текст складено 15.11.2019 року) по справі № 520/7962/19
за позовом Приватного підприємства "Партнер-С"
до Головного управління ДПС у Харківській області
про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПП "Партнер-С", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати: 1) податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 00003801402 від 05.08.2019 р., згідно з яким платнику податків визначено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" у розмірі 1888573,50 грн., в тому числі за основним платежем 1259049,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 629524,50 грн.; 2) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 00003811402 від 05.08.2019 р., згідно з яким платнику податків за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" визначено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у розмірі 1398943 грн.; 3) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 00003821402 від 05.08.2019 р., згідно з яким встановлено відсутність складення та/або реєстрації податкових накладних на суму ПДВ 1398948,00 грн. і до платника податків застосовано штраф у розмірі 50% в сумі 699474,00 грн.; 4) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 00003831402 від 05.08.2019 р., згідно з яким платнику податків визначено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" у розмірі 19455,60 грн., в тому числі за основним платежем 15564,48 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 3891,12 грн.; 5) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 00003841402 від 05.08.2019 р., згідно з яким до платника податків застосовано штраф у розмірі 510,00 грн. за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини та підлягають скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року по справі № 520/7962/19 позовні вимоги задоволено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог.
Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ПП "Партнер-С" з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, іншого законодавства за період з 01.01.2017 р. по 31.03.2019 р., за результатами якої було складено акт перевірки № 2482/20-40-14-02-07/32943455 від 19.07.2019 р.
Згідно з висновками акту перевірки позивачем порушено пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134. ст. 135 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1259049,00 грн., в тому числі: за 2017 рік - 101156,00 грн., за 2018 рік - 1084820,00 грн., за І квартал 2019 року - 73073,00 грн.; за результатами перевірки зменшено підприємству залишок від`ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, у розмірі 1398943,00 грн.; порушено п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України - підприємством не здійснено виписку та реєстрацію в ЄРПН податкових накладних на загальну суму ПДВ 1398948,00 грн.; платником податків порушено п. 266.5. пп. 266.7.4 ст. 266 Податкового кодексу України - занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 15564,80 грн., в тому числі 2017 рік - 6251,20 грн., 2018 рік - 7274,80 грн., 2019 рік 2038,48 грн.; платником податків порушено п. 46.1. ст. 46., п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України в частині ненадання "Податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" за 2017, 2018, 2019 роки.
Па підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Харківській області прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення: № 00003801402 від 05.08.2019 р. згідно з яким платнику податків визначено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" у розмірі 1888573,50 грн., в тому числі за основним платежем 1259049,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 629524,50 грн.; № 00003811402 від 05.08.2019 р., згідно з яким платнику податків за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" визначено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, у розмірі 1398943,00 грн.; № 00003821402 від 05.08.2019 р., згідно з яким встановлено відсутність складення та/або реєстрації податкових накладних на суму ПДВ 1398948,00 грн. і до платника податків застосовано штраф у розмірі 50% в сумі 699474,00 грн.; № 00003831-402 від 05.08.2019 р., згідно з яким платнику податків визначено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" у розмірі 19455,60 грн., в тому числі за основним платежем 15564,48 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 3891,12 грн.; № 00003841402 від 05.08.2019 р., згідно з яким до платника податків застосовано штраф у розмірі 510,00 грн. за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки".
Не погодившись з винесеними контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що твердження податкового органу про порушення платником податків норм Податкового кодексу України є неправомірними, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення, протиправними.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що підприємством позивача не було оприбутковано ТМЦ, а саме - тканина текстильна в асортименті у кількості: у 2017 р. 39833 погонних метрів на суму 561975 гривень, у 2018 р. - 330632,3 погонних метрів на суму 6026780 гривень, у 1 кварталі 2019 р. - 23039,4 погонних метрів на суму 405960 гривень згідно з вантажними митними деклараціями; тобто, ТМЦ, а саме - тканина текстильна в асортименті, яка не була оприбуткована підприємством по бухгалтерському рахунку 281 "Товари на складі" у загальній кількості 393495,7 погонних метрів на суму 6994715 гривень, але отримана підприємством відповідно до даних ВМД, має класифікацію іншого доходу підприємства.
Вказав, що згідно з П(С)БО 15 "Доходи" визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи. До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій: дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.
Так, ПП "Партнер-С" було занижено фінансовий результат до оподаткування за рахунок порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134, ст.135 Податкового кодексу України та П(С)БО 15 "Доходи" всього в сумі 6994715 гривень, в тому числі, за 2017 рік 561975 гривень, за 2018 рік - 6026780 гривень, за 1 квартал 2019 року - 405960 гривень; на цю суму занижено об`єкт оподаткування з податку на прибуток за рахунок порушення правил ведення бухгалтерського обліку, що вилинуло на формування фінансового результату до оподаткування у бухгалтерському обліку.
Отже, перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період 01.01.2017 - 31.03.2019 встановлено його заниження у загальній сумі 1259049 гривень, в тому числі: за 2017 рік -  101156 гривень, за 2018 рік - 1084820 гривень, за І квартал 2019 року - 73073 гривень.
Апелянт також вказав, що в ході проведення перевірки встановлено імпортні операції з придбання тканини текстильної в асортименті згідно з укладеними контрактами з "ZHEJIANG SPIDER TEXTELE CO., LTD" (Китай) і ТОВ "Соліс" (РФ); до перевірки підприємством не було надано синтетичний та аналітичний облік по тканинам по бухгалтерському рахунку 281 "Товари на складі"; по рахунку 281 "Товари на складі" тканини зазначено одним рядком, без номенклатури, присутні кількісні та сумарні показники взагалі.
При аналізі АІС "Податковий блок", "Інспектор" встановлено, що підприємством неповністю оприбутковано тканину текстильну в асортименті, а саме: 2017 рік: за даними ВМД імпорт тканини текстильної в асортименті становить 224638 погонних метрів, за даними підприємства - 184805 погонних метрів, тобто неоприбуткованими є 39833 погонних метрів; 2018 рік: за даними ВМД імпорт тканини текстильної в асортименті становить 2106235,3 погонних метрів, за даними підприємства - 1775603 погонних метрів, тобто неоприбуткованими є 330632,3 погонних метрів; 2019 рік: за даними ВМД імпорт тканини текстильної в асортименті становить 296333,4 погонних метрів, за даними підприємства - 273294 погонних метрів, тобто неоприбуткованими є 23039,4 погонних метрів.
Таким чином, підприємством не оприбутковано тканини у грудні 2017 року на суму 561974,16 гривень (38833 пог.м.), у жовтні 2018 року на суму 881648,24 гривень (74115 пог.м.), у листопаді 2018 року на суму 1885697,46 гривень (69912,7 пог.м.), у грудні 2018 року на суму 3259429,41 гривень (175373,6 пог.м.), у березні 2019 року на суму 405955,72 гривень (923039,4 пог.м.), що суперечить нормам п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, у разі, якщо підприємством здійснюється списання нестач, у зв`язку з чим така продукція не може бути реалізована покупцям та визнається такою, яка не може бути використана в межах господарської діяльності платника ПДВ, то на підставі п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду, в якому відбувається її списання, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 Податкового кодексу України. На суму таких податкових зобов`язань платник повинен скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в ЄРПН в терміни, встановлені для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами, які визнані такими, що використані в операціях, які не є господарською діяльністю платника податків.
Таким чином, в порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України ПП "Партнер-С" занижено податкові зобов`язання з ПДВ у розмірі 1398943 гривень, в тому числі, у грудні 2017р. на суму 112395 гривень, у жовтні 2018р. на суму 176330 гривень, у листопаді 2018р. на суму 377140 гривень, у грудні 2018р. на суму  651886 гривень, у березні 2019р. на суму 81192 гривень, у зв`язку з чим перевіркою зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду ((р.24Б) р.21Б) у розмірі 1398943 гривень.
На підставі вищевикладених порушень перевіркою встановлено також порушення п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України - підприємством не здійснено виписку та реєстрацію податкових накладних (зведеної податкової накладної) на суму ПДВ 1398943 гривень; проте, вказані податкові зобов`язання відображені в розділі І "Податкові зобов`язання" додатку 5 до декларації з ПДВ за відповідні періоди.  
Також, підставами для висновку щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідач визначив, що підприємство має будівлю за адресою смт. Високий, вул. Артема, будинок 9-Б , загальною площею 390,7 кв.м.
З січня 2017 року ставка податку для об`єктів житлової нерухомості = 0,5% мінімальної зарплати, визначеної на 1 січня звітного року, за 1 кв.м. = 16 гривень за кв.м., з січня 2018р. = 18,62 гривень за кв.м., з січня 2019р. = 20,87 гривень за кв.м.; також встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яка знаходиться у власності фізичних та юридичних осіб, у наступних розмірах: будівлі промислові та склади = 0,5%.
Актом перевірки визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 15564,8 гривень, в тому числі 2017р. - 6251,20 гривень (390,7 х 16 = 6251,20), 2018р. - 7274,80 гривень (390,7 х 18,62 = 7274,80), 2019р. - 2038,48 гривень (390,7 х 20,87 = 8153,91; сума податку на місяць: 8153,91 : 12 = 679,49; сума податку за І квартал: 679,49 х 3 = 2038,48). Крім того, перевіркою встановлено, що "Податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" за 2017, 2018, 2019 рік до податкового органу не надана.
На підставі цього, апелянт вважає, що винесені ним податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Що стосується виявлених податковим органом в ході проведення перевірки порушень пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, ст. 135, п. 198.5 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.
Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України № 291 від 30.11.1999 р., на рахунку 28 "Товари" ведеться облік руху товарно-матеріальних цінностей, що надійшли на підприємство з метою продажу. Рахунок 28 "Товари" має такі субрахунки: 281 "Товари на складі", 282 "Товари в торгівлі", 283 "Товари на комісії", 284 "Тара під товарами", 285 "Торгова націнка", 286 "Необоротні активи та групи вибуття, утримувані для продажу". На субрахунках 281-284 за дебетом відображається збільшення товарів та їх вартості, за кредитом - зменшення.
Відповідно до наданих позивачем під час перевірки Журналу-ордеру і Відомості по рахунку 281 «Товари на складі» за 2017 рік та Акту перевірки (стор.14, таблиця, стовпчик: 281 рахунок Сума, грн.), за дебетом цього субрахунку позивачем відображено надходження тканини на склад на загальну суму 3827239,02 грн.; згідно з Журналом-ордером і Відомістю по рахунку 281 «Товари на складі» за 2018 рік, Актом перевірки (стор. 33, таблиця, стовпчик: 281 рахунок Сума, грн.) за дебетом цього субрахунку позивачем відображено надходження тканини на склад на загальну суму 36479910,30 грн.; згідно з Журналом-ордером і Відомістю по рахунку 281 «Товари на складі» за 2019 вік та Акту перевірки (стор. 39, таблиця, стовпчик: 281 рахунок Сума, грн.) за дебетом цього субрахунку позивачем відображено надходження тканини на склад на загальну суму 6805427,86 грн.
В той же час, з Акту перевірки (стор. 14, 33, 39, таблиця, стовпчик: Фактурна вартість товару, грн.) випливають такі дані щодо оприбуткованого товару: 2017 рік «Фактурна вартість» - 3487502,97 грн.; 2018 рік «Фактурна вартість» - 30631417,10 грн.; 2019 рік «Фактурна вартість» - 6503301,17 грн.
Оскільки дані в бухгалтерському обліку підприємства позивача (грошове вираження оприбуткованого товару) перевищують дані відповідача на загальну суму 6490355,94 грн., податковий орган дійшов висновку про заниження фінансового результату до оподаткування у розмірі 6994715,00 грн. (у 2017 році на суму 561975,00 грн., у 2018 році на суму 6026780,00 грн., у 2019 році на суму 405960,00 грн.).
Колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин висновок відповідача про заниження фінансового результату є без підставним, оскільки в бухгалтерському обліку ТМЦ обліковуються не лише у натуральному, але й у грошовому вираженні, а фінансовий результат до оподаткування обчислюється, виходячи саме з грошового вираження.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на принципі єдиного грошового вимірнику - тобто, вимірювання та узагальнення всіх господарських операцій підприємства здійснюються в єдиній грошовій одиниці
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За змістом п. 44.2 ст. 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Відповідно до п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
З огляду на викладені норми, в бухгалтерському та податковому обліку узагальнюючим є саме грошовий вимірник, а неврахування відповідачем при перевірці грошового вимірнику (сумових показників з субрахунку 281) призвело до безпідставного висновку про неоприбуткування імпортованого товару.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач зазначив конкретні неоприбутковані товарні позиції, використавши при цьому митні декларації. Проте, як слідує з Акту перевірки, за відсутності будь-якого обґрунтування такого висновку неоприбуткованими тканинами, на думку відповідача, є якраз ті, що хронологічно були останніми імпортовані позивачем в кожному році в межах періоду, що перевірявся (з 01.01.2017 р. по 31.03.2019 р.). Відтак, цілком умовно неоприбуткованими відповідач визнав товари, що надійшли позивачу у грудні 2017 р., жовтні, листопаді, грудні 2018 р., березні 2019 р. В той же час, жодних доводів та доказів на обґрунтування правомірності такого способу дій контролюючого органу відповідач не надав.
Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 7 П(с)БО 9 одиницею бухгалтерського обліку запасів є їх найменування або однорідна група (вид). Отже, всі імпортовані згідно з ВМД тканини були оприбутковані позивачем та відображені на бухгалтерському субрахунку 281 "Товари на складі" відповідно до правил ведення бухгалтерського обліку, що підтверджує також й зазначене на субрахунку 281 грошове вираження оприбуткованого товару. Різницю в метражу між даними ВМД та бухгалтерським обліком позивача, яку відповідач кваліфікував як неоприбуткування товару, пояснюється використанням різних одиниць кількісного виміру (у ВМД кількісні показники наведені у трьох одиницях виміру - погонні метри, метри квадратні, кілограми; відповідач використовував кількісні показники митних декларацій у погонних метрах, жодним чином не встановивши, в яких саме одиницях виміру обліковано товар у бухгалтерському обліку підприємства). В той же час, кількісні розбіжності, на яких наполягає відповідач, ніяк не вплинули на фінансовий результат до оподаткування, адже грошове вираження оприбуткованого товару в обліку позивача є правильним і співставним з ВМД, тобто, таким, що могло і мало бути обчислене відповідачем, але не враховане ним при проведенні перевірки.
Крім того, наполягаючи на виключно кількісних розбіжностях товару, які, на думку відповідача, існують в обліку підприємства, відповідачем не враховано наступне.
Згідно з п. 5 розділу І Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014 р. (далі - Положення № 879), інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання.
Відповідно до п. п. 16, 18, 19, 20 розділу II, п. 1 розділу ІV Положення № 879, в інвентаризаційному описі активи наводяться за найменуваннями в кількісних одиницях виміру, прийнятих в обліку, окремо за місцезнаходженням таких цінностей та особами, відповідальними за їх зберігання, з можливим виділенням за субрахунками та номенклатурою. Інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. Після закінчення інвентаризації оформлені інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) здаються до бухгалтерської служби для перевірки, виявлення і відображення в обліку результатів інвентаризації. Бухгалтерською службою складаються звіряльні відомості активів і зобов`язань, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації). Висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства.
При цьому відповідно до п. 4.1 розділу III Положення № 879, інвентаризація запасів проводиться за місцями зберігання та окремо за матеріально відповідальними особами. Матеріальні запаси при інвентаризації записуються в інвентаризаційні описи за найменуванням із зазначенням номенклатурного номера (за його наявності), виду, групи, сорту, одиниці виміру, ціни, суми та кількості (рахунок, вага або міра), фактично встановлених на дату інвентаризації, та за даними бухгалтерського обліку.
Згідно з п. 198.5 ст. 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 ст. 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Таким чином, виявлення будь-якої нестачі товарів та, відповідно, висновок про визнання таких товарів використаними в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, може бути зроблено лише за результатами інвентаризації шляхом зіставлення фактичної наявності тканин з даними бухгалтерського обліку. Отже, єдино можливим, належним і допустимим доказом наявності (залишку) або відсутності (нестачі) ТМЦ є результат інвентаризації - інвентаризаційний опис (акт інвентаризації), за наявності нестачі - також звіряльна відомість та протокол.
За змістом п. 4 розділу І Положення № 879, проведення інвентаризації забезпечується власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів, який створює необхідні умови для її проведення, визначає об`єкти, періодичність та строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обов`язковим. Проведення інвентаризації є обов`язковим, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.
Під час проведення перевірки 08.07.2019 р. позивачу була вручена вимога відповідача «Щодо проведення інвентаризації» № 33771Л0/20-40-14-02-14 від 08.07.2019 р., згідно якої контролюючий орган вимагав організувати проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки на всіх об`єктах торгівлі та провадження господарської діяльності, як власних, так і тих, що знаходяться на праві користування (орендовані, на праві іншого користування, поза балансом) з відповідним оформленням графіку інвентаризації, бухгалтерських відомостей обліку, інвентаризаційних відомостей та інших первинних документів відповідно до чинного законодавства. Інвентаризацію просимо провести в присутності представників Головного управління ДФС у Харківській області та забезпечити доступ перевіряючих до приміщень, що використовуються ПП «Партнер-С» у фінансово-господарській діяльності.
Колегія суддів зазначає, що інвентаризація на вимогу контролюючого органу, який відповідно до закону має право вимагати її проведення, проводиться на підставі належним чином оформленого документа. Інвентаризація у цих випадках має розпочатись у термін та в обсязі, зазначених у такому документі, але не раніше дня його отримання. Вимога про проведення інвентаризації оформлюється окремим документом у довільній формі із зазначенням обсягів та строків проведення інвентаризації з дотриманням типової інструкції з діловодства та надсилається (вручається) платнику податків у порядку ст. 42 ПК України.
Положеннями пп. 94.2.8 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України передбачено, що арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків (його посадові особи або особи, які здійснюють готівкові розрахунки та/або провадять діяльність, що підлягає ліцензуванню) відмовляється від проведення відповідно до вимог цього Кодексу інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки).
Судовим розглядом встановлено, що вимога відповідача «Щодо проведення інвентаризації» № 33771/10/20-40-14- 02-14 від 08.07.2019 р., терміну (строку) проведення інвентаризації не містила, а у самій вимозі вимагалось проведення суцільної інвентаризації, а не вибіркової (щодо тканин), і така вимога була вручена платнику податків за чотири дні до закінчення вже продовженого строку перевірки. Також судом встановлено, що позивач від проведення інвентаризації під час перевірки не відмовлявся, рішення про застосування адміністративного арешту майна відповідачем не приймалось, за підтвердженням в судовому порядку обґрунтованості такого рішення відповідач в порядку ч. 2 ст. 283 КАС України не звертався. При цьому, після вручення вимоги (08.07.2019 р.) і до закінчення перевірки (12.07.2019 р.) посадові особи контролюючого органу на інвентаризацію не з`явились, хоча у вимозі відповідач наполягав на проведенні інвентаризації в присутності представників Головного управління ДФС у Харківській області.
На підставі цього, суд зазначає, що власне, й сам «умовний продаж», на визнанні якого наполягає відповідач в Акті перевірки, в цьому випадку місця не мав, оскільки за приписами п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України нарахування ПДВ при «умовному продажі» можливе у разі, якщо товари використовуються в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків; товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків, лише тоді, коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової інвентаризації виявлено нестачу придбаних таким платником товарів.
Проте, як зазначено вище, вибіркова інвентаризація під час перевірки не проводилась, виявлення нестач податковим органом не здійснювалось, а тому, відсутні передбачені законом підстави для нарахування податкових зобов`язань з ПДВ та складення і реєстрації в ЄРПН зведеної податкової накладної у зв`язку з необхідністю визнання «умовного продажу», що свідчить про те, що зменшення підприємству позивача суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, на суму 1398943,00 грн., так само як і висновок контролюючого органу про нездійснення позивачем виписки та реєстрації в ЄРПН податкових накладних, є без підставними.
Що стосується висновків податкового органу про заниження позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та ненадання до податкового органу декларацій з відповідного податку за 2017, 2018, 2019 рік, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).
Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
В силу вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 р. № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.
Судовим розглядом встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13436080, виданим КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" 02.02.2007 р., позивач є власником нежитлової будівлі, корпус 3, розташованим за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, провулок Артема, буд. 9Б. 
Відповідно до Технічного паспорту від 01.02.2007 р. на виробничий будинок, корпус 3, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, провулок Артема, буд. 9Б, належний позивачу виробничий корпус складається з декількох виробничих приміщень загальною площею 390,70 кв.м. та згідно з описом основних конструктивних елементів є критою будівлею промислового призначення.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі прослався на те, що підприємство позивача не займається виробництвом, а використовує вказані об`єкти нерухомості в зовсім інших цілях. Також вказав, що відповідно до витягу з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності ТОВ "Партнер-С" за КВЕД є: діяльність посередників у торгівлі, оптова торгівля зерном, оптова торгівля текстильними товарами, хімічними продуктами, неспеціалізована оптова торгівля. У зв`язку з цим вказує, що посилання у видах діяльності на виробництво не має, а тому вважає, що ці приміщення використовуються для конторських та адміністративних цілей, у зв`язку з чим є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Щодо посилання апелянта на те, що за змістом витягу з ЄДР в основних видах діяльності платника податків немає коду КВЕД, пов`язаного з виробництвом, колегія суддів зазначає, що суб`єкт господарювання не позбавлений права здійснювати інші види діяльності, крім тих, що зазначені в ЄДР. При цьому факт використання позивачем об`єкту нерухомості в зовсім інших «невиробничих» цілях відповідачем  не встановлений в ході перевірки. В свою чергу, судовим розглядом встановлено, що вказаний вище об`єкт нерухомості використовується підприємством позивача саме як складське приміщення для зберігання тканини, у зв`язку з чим, в силу приписів п. 266.2.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Що стосується посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 17.02.2020 р. по справі № 820/3556/17, колегія суддів зазначає, що у цій справі судом касаційної інстанції зроблений висновок про те, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
У справі № 820/3556/17 суд касаційної інстанції вказав, що будівля млина, яка придбана, згідно із свідоцтвом про право власності, є виробничою будівлею, що підтверджується техпаспортом на неї. Зокрема, згідно з експлікацією приміщень до плану поверхів виробничого будинку, серед інших приміщень зазначаються такі, як цех, майстерня. Будівля млина відноситься до будівель підприємств харчової промисловості (код 1251.5 ДКБС). При цьому, суд зазначив, що належна позивачу будівля не використовується за її функціональним призначенням, а саме як будівля промисловості, оскільки не використовується для виготовлення промислової продукції, зокрема харчової.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
В межах цієї справи контролюючим органом зроблений висновок про те, що належна позивачу нежитлова будівля є об`єктом справляння податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки виключно виходячи з того, що серед переліку видів діяльності ТОВ "Партнер-С" не міститься видів діяльності, яка пов`язана власне із виробництвом продукції, а приміщення використовується в інших цілях, як конторське та адміністративне.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що при створенні підприємства в його статуті зазвичай прописуються основний і кілька додаткових видів діяльності і кількість видів діяльності законодавством не обмежена. Види діяльності, які здійснює підприємство, вказуються також в ЄДР (на підставі відомостей з реєстраційної заяви). Разом з тим, код виду діяльності не створює права або обов`язки для підприємств і організацій, не тягне жодних правових наслідків, оскільки суб`єкт господарювання має право здійснювати будь-які види підприємницької діяльності, крім тих, які заборонені законом (ч. 1 ст. 19, ст. 43, 44 Господарського кодексу). Вказівка або не зазначення окремих видів діяльності в ЄДР не впливає на можливість особи здійснювати всі незаборонені види діяльності.
Судовим розглядом встановлено, що належна позивачу будівля використовується підприємством при здійсненні господарської діяльності саме як складське приміщення, що відповідає характеристикам та функціональному призначенню цієї будівлі, які зазначені в технічному паспорті, а не як конторська чи адміністративна будівля, оскільки ця обставина відповідачем доведена не була та ґрунтується виключно на його припущеннях.
За змістом позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберга таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції, суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними доказами тієї обставини, що нежитлова будівля, корпус 3, розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий , провулок Артема , буд . 9Б є об`єктом оподаткування податком на нерухомість.
Що стосується обґрунтувань відповідача в доводах апеляційної скарги з приводу витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції питання стягнення витрат на правничу допомогу не вирішувалося, а тому ці доводи апелянта є безпідставними.
На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки податкового органу про порушення платником податків норм Податкового кодексу України є неправомірними, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення, протиправними. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року по справі № 520/7962/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року по справі № 520/7962/19 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року по справі № 520/7962/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  25.05.2020 року