Постанова 
Іменем України 
18 березня 2020 року
м. Київ
справа № 266/2331/15-к
провадження № 51-121км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                     ОСОБА_1 ,
суддів:                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,
засудженого                                                  ОСОБА_6 ,
захисника                                                       ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
перекладача                                                  ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015050780000433 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця м. Южно - Сахалінська Сахалінської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 15, п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року  ОСОБА_6 засуджено за: п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; ч. 4 ст. 187 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 15, пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 рокувирок стосовно ОСОБА_6 змінено. Визначено вважати ОСОБА_6 засудженим за: п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; ч. 4 ст. 187 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; ч. 3 ст. 15, пунктами 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ч. 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У решті вирок залишено без зміни.  
Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31 березня 2015 року, приблизно о 14:00, діючи з користі, з метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині та заволодіння її майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя, а саме мобільним телефоном «Нокіа-808», прийшов до свого знайомого ОСОБА_9 , 1948 року народження, особи похилого віку, інваліда першої групи, що знаходився у безпорадному стані, про що ОСОБА_6 було достовірно відомо, в кв. АДРЕСА_2 , принісши із собою знаряддя для вчинення злочину, а саме металеву кухонну сокиру для оброблення м`яса та розкладний ніж.
У той же день, 31 березня 2015 року, приблизно о 15:30, ОСОБА_6 , знаходячись у вищезазначеній квартирі, з метою заволодіння чужим майном шляхом вчинення розбійного нападу та умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, діючи з користі та бажаючи настання смерті ОСОБА_9 , застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя і здоров`я останнього, на виконання протиправного умислу взяв у руки ніж та підійшов до ОСОБА_9 , який сидів у кріслі в зальній кімнаті, після чого умисно, з метою заподіяння смерті останньому, завдав йому удар ножем в шию, а потім, продовжуючи свої дії, став завдавати множинні удари сокирою в область голови та обличчя, яких було не менше сімнадцяти, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження,  небезпечні для життя у момент їх спричинення, від яких потерпілий помер на місці вчинення злочину. Причиною смерті ОСОБА_9 стала відкрита проникаюча черепно-мозкова травма, яка виразилася рубленими ранами в тім`яно-потиличній області голови з переломом тім`яної та потиличної кісток зліва та ушкодженнями головного мозку.
Після вчинених дій  ОСОБА_6 заволодів мобільним телефоном ОСОБА_9 , заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 7370,38 грн.
Пізніше, 31 березня 2015 року, приблизно о 15:40, ОСОБА_6 , перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , після того, як вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 , з метою його приховання, а саме недопущення викриття сторонніми особами, вирішив вчинити умисне вбивство ОСОБА_11 , яка здійснювала догляд за ОСОБА_9 та несподівано увійшла до вказаної квартири саме у той момент, коли ОСОБА_6 вчинив протиправні дії щодо ОСОБА_9 , і могла свідчити проти нього. ОСОБА_6 , тримаючи у правій руці сокиру, зайшов до коридору, де знаходилась ОСОБА_11 , і умисно, з метою заподіяння смерті останній, завдав їй удар сокирою в область голови, в результаті чого вона впала на підлогу, а ОСОБА_6 завдав їй ще три удари сокирою по голові та попав по виставленій для захисту правій руці потерпілої, після чого затяг її за волосся у ванну кімнату, де завдав один удар кулаком руки по голові, а також декілька раз ударив головою об пластикову кришку унітазу, після чого затяг у кімнату. Перебуваючи в залі, ОСОБА_11 почала чинити опір та спромоглася вирватися від ОСОБА_6 і вибігти з квартири до під`їзду, де стала голосно звати на допомогу. В результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_11 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, у виді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку з багатоосколковими переломами правої тім`яної кістки та лобної кістки праворуч, а також рана правої кісті основної фаланги третього пальця, яка могла утворитися від дії тупого предмета при самозахисті.
Після цього ОСОБА_6 , не довівши всіх дій, спрямованих на спричинення смерті ОСОБА_11 , до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме, розуміючи, що може бути затриманим сторонніми громадянами внаслідок активного опору ОСОБА_11 , яка голосно кричала, вибіг з квартири та з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно нього скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Даючи власний аналіз доказам у справі, стверджує про їх неправильну оцінку судом, відсутність у нього корисливого мотиву та умислу на позбавлення життя потерпілих, а також про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Посилається на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події, яким є квартира потерпілого, оскільки такий огляд проведено за відсутності ухвали слідчого судді про надання відповідного дозволу, що також має наслідком визнання недопустимими інших похідних від нього доказів. Крім того, вказує на порушення прокурором і судом вимог ст. 384 КПК України щодо роз`яснення обвинуваченому можливості та особливостей розгляду кримінального провадження судом присяжних. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні технічні записи ряду судових засідань, а вирок не підписаний усіма суддями. Також зазначає про незаконний тиск на нього з боку співробітників органів слідства, порушення його права на захист та на користування послугами перекладача. Вважає, що в апеляційному порядку справу розглянуто незаконним складом суду, оскільки двоє суддів зі складу колегії брали участь у винесенні ухвали про направлення кримінального провадження стосовно нього на розгляд іншого місцевого суду, та при цьому апеляційним судом не виконано вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2019 року. Крім цього, ОСОБА_6 посилається на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок суворості. Також засуджений подав клопотання про передачу кримінального провадження стосовно нього на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень стосовно ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Мотивує тим, що під час нового апеляційного розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 439 КПК України не виконав вказівки Верховного Суду, який скасував попередню ухвалу апеляційного суду. Вважає рішення судів стосовно ОСОБА_6 незаконними та необґрунтованими, постановленими з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що суди не дали належну оцінку всім доказам у справі та дійшли помилкових висновків про наявність у ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_11 і розбійний напад на потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном, у зв`язку з чим неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність при кваліфікації його дій. На думку захисника, ОСОБА_6 добровільно відмовився від доведення злочину стосовно ОСОБА_11 до кінця, і його дії слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали, а саме за ч. 1 ст. 121 КК України. Стверджує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події – квартири потерпілого, оскільки його проведено з порушенням порядку, встановленого кримінальним процесуальним законом. Також зазначає про відсутність на технічних носіях інформації записів декількох судових засідань.   
У запереченні на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, наводить доводи щодо її безпідставності та просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_6 – без змін. 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали свої касаційні скарги та просили їх задовольнити з наведених у них підстав.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника і просив залишити оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_6 без зміни, вважаючи їх законними та обґрунтованими.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в касаційних скаргах з доповненнями, колегія суддів дійшла висновку, що вони задоволенню не підлягають з огляду на таке.
 
Мотиви Суду 
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. При перегляді судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Так, з мотивувальної частини вироку убачається, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 15 та пунктами 9 і 13 ч. 2 ст. 115 КК України, за які його засуджено, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Мотивуючи свої висновки у цій частині, суд послався, зокрема, на: показання у судовому засіданні самого ОСОБА_6 , який визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень повністю, заперечивши лише мотиви їх вчинення, та при цьому пояснив, що з потерпілим ОСОБА_9 познайомився на грунті спільного хобі –мобільних телефонів, спілкувався з ним кілька років, неодноразово бував у нього дома, у день вчинення злочинів прийшов до потерпілого на його прохання, маючи при собі ніж та кухонну сокиру; показання потерпілої ОСОБА_11 , яка доглядала за ОСОБА_9 , підтвердила показання ОСОБА_6 з приводу його знайомства та наступного спілкування з ОСОБА_9 і розповіла про обставини, що передували вчиненню злочинів ОСОБА_6 , а також дії останнього безпосередньо щодо неї та його поведінку одразу після цих дій так, як їх наведено у вироку; показання дружини ОСОБА_9 – потерпілої ОСОБА_10 , яка знала, що ОСОБА_6 , з яким її чоловік познайомився і спілкувався кілька років та неодноразово запрошував його додому, був у них напередодні й у день вчинення злочину повинен був прийти до її чоловіка знову, дізналася про те, що сталося, з телефонного дзвінка ОСОБА_11 , а коли приїхала додому, сусіди сказали їй, що бачили ОСОБА_6 , який вибігав з під`їзду; показання свідка ОСОБА_12 , яка, знаходячись на вулиці поблизу балкону квартири, де мешкав ОСОБА_9 , почула голосний жіночій крик, після чого з під`їзду вибіг ОСОБА_6 , а після нього вийшла ОСОБА_11 у крові; показання свідка ОСОБА_13 , яка проживає в будинку потерпілого та раніше часто бачила ОСОБА_6 , який приходив до ОСОБА_9 , і зі слів сусідів знає, що він убив останнього; показання свідка ОСОБА_14 про те, що він придбав у ОСОБА_6 мобільний телефон «Нокіа-808», а на запитання свідка, чи не викрадений телефон, ОСОБА_6 відповів, що останній належить йому. 
Крім показань обвинуваченого, потерпілих і свідків суд послався на: дані протоколу огляду місця події, яким є квартира потерпілих ОСОБА_15 , під час якого було вилучено ніж та кухонну сокиру зі слідами речовини бурого кольору; дані протоколів пред`явлення особи для впізнання потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , свідкам ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , кожен з яких упізнав ОСОБА_6 як особу, стосовно якої вони раніше дали показання у зв`язку із вбивством ОСОБА_9 та замахом на життя ОСОБА_11 ; дані протоколу проведення слідчого експеримента із застосуванням технічних засобів фіксації, під час якого ОСОБА_6 добровільно відтворив обставини вчинених ним злочинів на місці їх вчинення; дані висновків судово-медичних експертиз про кількість, характер, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм утворення виявлених у потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, відповідно до яких множинні рублені рани у ОСОБА_9 , тілесні ушкодження у ОСОБА_11 могли бути заподіяні рубаючою частиною кухонної сокири, а колото-різана рана задньої поверхні шиї ОСОБА_9 утворилася від дії колюче-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, належних ОСОБА_6 та вилучених під час огляду місця події з квартири потерпілого; речові докази у справі – ніж і сокиру, під час огляду яких у судовому засіданні ОСОБА_6 підтвердив, що вони належать йому, а також висновки судових дактилоскопічної, цитологічної, медико-криміналістичної, імунологічних експертиз та інші докази, які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчинених ОСОБА_6 злочинів та у сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні, визнаному доведеним судом.
Згідно з даними стаціонарної судово-психіатричної експертизи  ОСОБА_6 хронічним психічним захворюванням, слабоумством, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності або іншим хворобливим станом психіки в період скоєння інкримінованих йому злочинів не страждав та в теперішній час не страждає. Виявляв раніше та виявляє зараз органічий емоційно-лабільний розлад. В період скоєння інкримінованих йому злочинів міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними, не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Як пояснила допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_16 , встановлений у ОСОБА_6 емоційно-лабільний розлад не є психічним захворюванням, на шизоїдний розлад особистості він не страждає, у попередньому висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи була допущена технічна помилка, а саме через порушення роботи програмного забезпечення випадково включено до його тексту два абзаци, які не стосуються ОСОБА_6 , однак, під час складання висновку стаціонарної експертизи цю помилку усунуто. Водночас судом встановлено, що висновки обох експертиз не суперечать один одному в частині можливості ОСОБА_6 у період вчинення інкримінованих йому злочинів та на час розгляду справи усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Не погодившись з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_17 подали апеляційні скарги, в яких наводили відповідні мотиви на спростування викладених у ньому висновків щодо наявності у діяннях ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень, за які його засуджено, зокрема, зазначали про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки, на їх думку, такі висновки не підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, неповноту судового розгляду, відсутність у ОСОБА_6 корисливого мотиву та умислу на розбійний напад і вбивство ОСОБА_9 з корисливого мотиву, а також вбивство ОСОБА_11 з метою приховати інший злочин. Крім того, вважали призначене ОСОБА_6 покарання занадто суворим та просили його пом`якшити. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційні скарги, належним чином перевірив доводи у них, аналогічні яким викладені й у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , та, погоджуючись із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами прийнятого ним рішення, законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, із чим погоджується і колегія суддів касаційного суду. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Судами як першої, так і апеляційної інстанцій дана оцінка твердженням ОСОБА_6 щодо відсутності в його діях корисливого мотиву. На їх спростування судами зазначено, що ОСОБА_6 прийшов додому до ОСОБА_9 з кухонною сокирою та ножем, що були при ньому. Знаходячись в квартирі ОСОБА_9 тривалий час, він не виклав сокиру, яка була у нього за поясом, а потім застосував її та ніж як знаряддя вбивства, після чого заволодів телефоном потерпілого, який згодом продав, а гроші витратив на власні потреби, що свідчить про корисливий мотив вбивства ОСОБА_9 . При цьому суд обґрунтовано критично поставився до показань ОСОБА_6 про те, що він помилково взяв телефон убитого, оскільки ОСОБА_6 не міг переплутати телефони, він знався на них, допомагав ОСОБА_9 розібратися в його телефоні, за свідченнями дружини ОСОБА_9 . ОСОБА_6 подобався телефон потерпілого, вибігаючи з квартири, він узяв два телефони. При цьому сам ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту, крім іншого, пояснював, що після того, як усвідомив неможливість доведення до кінця своїх злочинних дій стосовно ОСОБА_11 через її крик, повернувся з коридору квартири до зальної кімнати з метою забрати мобільні телефони, після чого вибіг із квартири. 
Із такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
Так, у кримінально-правовому розумінні корисливий мотив являє собою прагнення, спонукання особи до незаконного збагачення за рахунок вчинення протиправних дій у відношенні інших осіб, суспільства або держави.
При цьому, вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. До того ж, не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також, коли виник корисливий мотив, до початку чи під час вчинення цього злочину. Сукупність злочинів матиме місце в тому випадку, коли винний вчиняє умисне вбивство під час нападу або зразу ж після нього з метою заволодіння або утримання майна. За таких обставин вчинене слід кваліфікувати як умисне вбивство з корисливих мотивів (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України) та розбій (ч. 4 ст. 187 КК України).
Встановлені судами фактичні обставини переконливо свідчать про те, що                    ОСОБА_6 , маючи на меті заволодіти телефоном потерпілого ОСОБА_9 , прийшов до нього, керувався саме корисливим мотивом під час нападу на останнього, в ході якого в нього виник умисел на вбивство ОСОБА_9 , який не міг чинити йому опір. Отже, мотивом позбавлення життя потерпілого, який виник саме під час розбійного нападу, було бажання засудженого отримати матеріальні блага для себе, тому суди дійшли правильного висновку про те, що дії ОСОБА_6 були обумовлені саме корисливим мотивом.
Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих всіх обставин кримінального провадження у сукупності та враховуючи знаряддя й спосіб вчинення злочинів, характер, локалізацію та кількість ударів, завданих потерпілому, а також поведінку винного після вчинення злочину, який збув викрадений телефон з метою власного збагачення, суди дійшли обґрунтованих висновків про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 в умисному вбивстві ОСОБА_9 з корисливих мотивів під час розбійного нападу на потерпілого, поєднаного з насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, і заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та відповідно правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_6 щодо неправильної кваліфікації його дій стосовно потерпілої ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, аргументовані тим, що він засуджувався за вбивство в іншій державі, тому ця судимість не повинна враховуватися на території України. Однак дії ОСОБА_6 кваліфіковані як незакінчений замах на умисне вбивство, вчинений особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, з урахуванням умисного вбивства ним ОСОБА_9 , а не судимості ОСОБА_6 за вироком Кировського районного суду м. Ярославля від 22 грудня 1988 року за ст. 103 КК Російської Федерації.
Також колегія суддів вважає неспроможними доводи у касаційних скаргах засудженого та захисника з приводу відсутності у ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_11 та його добровільну відмову від доведення злочину щодо неї до кінця, оскільки, як встановлено судами, ОСОБА_6 не довів свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від його волі, тому що потерпіла вчинила активний опір його діям, почала голосно кричати, внаслідок чого, розуміючи, що може бути затриманий сторонніми особами, ОСОБА_6 утік з місця вчинення злочину. Відтак дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано також і за ч. 3 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Доводи засудженого щодо порушення його права на захист через те, що під час затримання йому не було забезпечено захисника та перекладача, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно роз`яснити право мати захисника.
Як видно із протоколу затримання від 03 квітня 2015 року, вказані вимоги закону були дотримані та одразу ж після затримання ОСОБА_6 про це повідомлено відповідний орган з надання безоплатної правової допомоги. Крім того, ОСОБА_6 , ознайомившись з підставами свого затримання, правами та обов`язками, зазначив про відсутність у нього будь-яких заяв. При цьому 04 квітня 2015 року йому було призначено захисника із Донецького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та того ж дня залучено перекладача на підставі постанови начальника відділення СВ Приморського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області (т. 1, а. п. 95-96, 113-117, 124).
Посилання засудженого на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події, яким є квартира потерпілих ОСОБА_15 , оскільки такий огляд проведено за відсутності ухвали слідчого судді про надання відповідного дозволу, що також має наслідком визнання недопустимими інших похідних від нього доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий огляд було проведено за добровільної згоди власника квартири, а саме потерпілої ОСОБА_10 (т. 1, а. п. 3).
Так, відповідно до вимог ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 237 цього Кодексу з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Як встановлено у ч. 1 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
Тобто законодавцем, окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Під час перевірки доводів ОСОБА_6 про порушення прокурором і судом вимог ст.  384 КПК України щодо роз`яснення йому можливості та особливостей розгляду кримінального провадження судом присяжних колегія суддів встановила таке.
Так, статтею 384 КПК України визначено, що прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. При цьому письмове роз`яснення прокурора додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Суд також зобов`язаний роз`яснити право на розгляд справи судом присяжних під час підготовчого судового засідання та у разі, якщо обвинувачений заявить таке клопотання, призначити кримінальне провадження до розгляду саме таким складом суду.
Інформування обвинуваченого про можливість розгляду кримінального провадження щодо нього судом присяжних ще до початку судового розгляду надасть йому можливість підготуватись до реалізації такого права і його рішення з цього питання буде виваженим та обґрунтованим. Тільки у такому випадку будуть дотримані засади кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, а судовий розгляд буде справедливим.
Як видно з журналу судового засідання від 02 жовтня 2015 року та встановлено під час прослуховування технічного запису останнього, місцевий суд у ході підготовчого судового засідання в присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_6 роз`яснив йому можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, однак ОСОБА_6 відмовився від такого порядку розгляду, отже суд не порушив вимоги ч. 1 ст. 384 КПК України (т. 3, а. п. 118, т. 5, а. п. 46). 
Стосовно доводів засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_18 про відсутність технічного звукозапису семи судових засідань суду першої інстанції, то вони повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки на виконання листа Апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2017 року місцевим судом було направлено дублікати архівних копій технічного носія інформації із звукозаписами судових засідань, на відсутність яких посилаються засуджений та його захисник (т. 5, а. п. 27-28, 45-46).
Усупереч зазначеному в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 наявний в матеріалах кримінального провадження вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року стосовно нього підписаний усіма суддями, які у складі колегії брали участь в його ухваленні (т. 4, а. п. 95-100).
Твердження ОСОБА_6 про незаконний тиск на нього з боку співробітників органів слідства є безпідставними, оскільки перевірені та спростовані судом апеляційної інстанції, який у своїй ухвалі вказав, що 21 липня 2017 року старшим слідчим другого слідчого відділу СУ прокуратури Донецької області винесена постанова про закриття кримінального провадження № 42017050000000426 від 13 травня 2017 року за ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.
Також безпідставними колегія суддів вважає посилання засудженого на розгляд справи стосовно нього незаконним складом апеляційного суду, оскільки двоє суддів зі складу колегії брали участь у винесенні ухвали про направлення кримінального провадження стосовно нього на розгляд іншого місцевого суду, оскільки це питання належним чином вирішено колегією суддів у порядку, передбаченому ст. 81 КПК України щодо вирішення питання про відвід. Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про відвід суддів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , апеляційний суд у відповідній ухвалі зазначив, що підстави, на які посилається ОСОБА_6 у своєму клопотанні, не передбачені статтями 75, 76 КПК України, а зазначені судді не здійснювали судовий контроль у цьому кримінальному провадженні ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій (т. 8, а. п. 106).
Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 64, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даних про його особу. Призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Так, при обранні ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі суд урахував, що він вчинив особливо тяжкі злочини, у тому числі й ті, які посягають на життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю, - умисне вбивство та замах на умисне вбивство. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка перебувала у безпорадному стані, оскільки потерпілий ОСОБА_9 , 1948 року народження, був інвалідом першої групи і міг пересуватися тільки за допомогою інвалідного візка через ампутовану ногу. Також судом враховано дані про особу винного та його позицію щодо вчиненого, зокрема те, що він, хоча і визнав свою вину, однак жодних дій у зв`язку із цим не вчинив, не намагався хоча би частково відшкодувати завдану шкоду, не розповів про усі обставини та деталі замаху на умисне вбивство, внаслідок чого суд з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано не визнав обставиною, яка би пом`якшувала покарання ОСОБА_6 , щире каяття.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. 
Урахувавши дані про особу ОСОБА_6 у поєднанні з тяжкістю та конкретними обставинами вчинених ним злочинів, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 становить вкрай підвищену небезпеку для суспільства, що унеможливлює застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і обрав йому покарання у виді довічного позбавлення волі, належним чином умотивувавши своє рішення.
З таким рішенням щодо призначеного ОСОБА_6 покарання обґрунтовано погодилася колегія суддів апеляційного суду під час розгляду апеляційних скарг засудженого та його захисника на вирок місцевого суду і погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.
З приводу зарахування строку попереднього ув`язнення ОСОБА_6 у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII колегія суддів зазначає, що засуджений не позбавлений права звернутися до місцевого суду з відповідним клопотанням для вирішення його у порядку виконання вироку на підставі статей 537, 539 КПК України.
 
Щодо клопотання засудженого ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження стосовно нього на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України, то воно жодним чином не мотивоване і не містить вказівки на виключну правову проблему, яка би обумовлювала необхідність такої передачі з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Водночас при перевірці оскаржуваних судових рішень стосовно ОСОБА_6 у касаційному порядку колегією суддів не встановлено підстав для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на вищенаведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення стосовно ОСОБА_6 без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                             ОСОБА_3