22-ц/804/1143/20 
                                                                                263/18313/19 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року                                                                                                      м. Маріуполь 
                                                                                          
                                                                                      Єдиний унікальний номер 263/18313/19
                                                                                      Номер провадження 22-ц/804/1143/20

Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

сторони : 

позивач - ОСОБА_1 

відповідач - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»

розглянув в порядку письмового провадження   апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 року, у складі судді Киян Д.В.,

в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Акціонерного товариства  «Перший Український Міжнародний Банк»  (далі АТ «ПУМБ») про стягнення коштів.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із указаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на виконання вимог ухвали суду про залишення скарги без руху,  він у визначений судом строк  усунув  недоліки, які були викладені в ухвалі суду від 17 січня 2020 року та у достатній мірі виклав обставини справи та вимоги, які висуває.
Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню, а ухвала  суду скасуванню з таких підстав.
Судом встановлено, що 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до АТ«ПУМБ» про стягнення  безпідставно  утриманих коштів в розмірі  1233,40 грн.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 січня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано заявнику в строк, що не перевищує десяти днів з дня отримання копії ухвали, усунути недоліки, які були допущені при подачі подання до суду, а саме: вказати ціну позову та сплатити відповідний судовий збір; надати відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; зазначити щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; надати до позовної заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
10 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків зазначеної позовної заяви та зазначені підстави щодо звільнення його від сплати судового збору, зокрема, рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, з якого вбачається, що  позивачу надано статус  учасника бойових дій (а.с.13).
Проте, ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху від 17 січня 2020 року, не усунув недоліки зазначені в вищевказаній ухвалі.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов*язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України).
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень 185 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог ст. ст. 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Частиною 1 ст. 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав того, що всупереч вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України позивачем не усунено недоліки, викладені в ухвалі суду від 17 січня 2020 року, є хибними та не відповідають реальним обставинам справи.

До того ж мотиви суду в ухвалі про залишення позовної заяви без руху носили в цілому загальний характер та містили ознаки формалізму, що є неприйнятним у застосуванні цивільно-процесуальних норм. 

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Окрім іншого, апеляційний суд також враховує необхідність забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, встановлене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
       Крім того,  суд першої інстанції, вимагаючи від ОСОБА_1   оплату судового збору залишив поза увагою положення  Закону України «Про захист прав споживачів» та  роз`яснення, викладені   в пункті 2  постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року N 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», який визначає, що   судам слід мати на увазі, що до відносин, які   регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів   про  надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг) та   не врахував, що відповідно до названого закону позивачі звільняються від оплати судового збору  на всіх стадіях судового процесу.
Керуючись п.6 ч.1 ст.374, ст.379 ЦПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанії. 
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня  прийняття  і може бути оскаржена  у касаційному порядку протягом тридцяти  днів  з  дня  складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складення повного судового рішення      18 березня 2020 року.
Судді:                                                                                            Л.М. Кочегарова 

                                                                                                     О.М. Пономарьова

                                                                                                     Т.Б.Ткаченко