Постанова
Іменем України 
 
25 травня 2020 року
м. Київ 
 
справа № 522/23966/16-ц
провадження № 61-672св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла», про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення реєстрації.
 
Позов мотивований тим, що на підставі рішення гарнізонної житлово-побутової комісії від 25 січня 2002 року та розпорядження Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 1295 від 08 серпня 2002 року сім`ї в складі 4-х осіб (батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 , сестра ОСОБА_3 та позивач) була надана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , а 12 серпня 2002 року видано ордер. З того часу він мешкає у цій квартирі. Після відновлення паспорту, втраченого у 2004 році, йому стало відомо, що позивач знятий з реєстраційного обліку та виписаний із спірної квартири. Оскільки будинок не обліковувався на балансі жодної комунальної установи та, у зв`язку із службовою необхідністю, позивач вимушений був прописатися за місцем мешкання батьків своєї дружини. Після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), він дізнався про те, що його батьки та сестра, без його відома та згоди у 2005 році приватизували квартиру, чим порушили його право на житло.
 
ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:
визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації № 188573 від 03 лютого 2005 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане 03 лютого 2005 року управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, яким посвідчено право спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру;
поновити ОСОБА_1 реєстрацію за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в складі судді: Нікітіної С. Й., від 23 березня 2017 року залучено до справи за позовом ОСОБА_1 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання недійсним та скасування розпорядження, свідоцтва, зобов`язання вчинити дії у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , 1955 року народження та ОСОБА_3 , 1990 року народження.
 
Ухвала суду першої  інстанції мотивована тим, що в суд позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , 1955 року народження та ОСОБА_3 , 1990 року народження. Суд знаходить клопотання обґрунтованим, так як вирішення спору вплине на права та обов`язки вказаних осіб.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси в складі судді: Нікітіної С. Й., від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації № 188573 від 03 лютого 2005 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане 03 лютого 2005 року управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, яким посвідчено право спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вказано, що дане рішення є підставою для вирішення, у встановленому законом порядку, питання про реєстрацію ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібрані по справі докази дають підстави вважати встановленою відсутність згоди позивача на зняття його з реєстрації 04 червня 2004 року у квартирі АДРЕСА_1 , так як інше нічим не підтверджено. При цьому, обставини, які б давали підставу визнати ОСОБА_1 , як члена сім`ї наймача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням відсутні, як відсутнє і відповідне рішення про зняття ОСОБА_1 з реєстрації по вказаній квартирі. Таким чином суд зробив висновок про невідповідність закону зняття ОСОБА_1 04 червня 2004 року з реєстрації по квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки незаконність зняття ОСОБА_1 з реєстрації по спірній квартирі спростовує єдину підставу не включення його до членів приватизації даної квартири, то вказана приватизація має бути визнана незаконною, а державна реєстрація права власності на цю квартиру, яка є наслідком незаконної приватизації, має бути скасована. При цьому суд не вважає доведеними вимоги позивача про поновлення його реєстрації по квартирі АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що наразі ОСОБА_1 має реєстрацію по військовій частині по АДРЕСА_3 та до зняття з реєстрації за цим місцем проживання не набуває права на реєстрацію по Фонтанській дорозі. Однак, враховуючи положення статті 217 ЦПК України, суд, ухвалюючи дане рішення вважає необхідним встановити порядок його виконання таким чином, що дане рішення є підставою для вирішення, у встановленому законом порядку, питання про реєстрацію ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до положень частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. При цьому, відповідно до положень статті 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Таким чином, зважаючи на те, що треті особи не мають процесуального статусу сторони в спорі, вони не мають законних підстав заявляти про застосування наслідків пропуску позовної давності, а тому заява третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з цього приводу не підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. 
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2017 року скасовано. 
 
В позові ОСОБА_1 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У частині третій статті 309 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. При розгляді справи суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки третіх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мали бути притягнуті до участі у справі як співвідповідачі, оскільки суд першої інстанції, крім іншого, визнав незаконним та скасував свідоцтво про їх право власності на житло, видане 03 лютого 2005 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради. Відповідно до статті 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно до статей 1, 4, 10, 214 ЦПК України суд повинен вирішувати питання про права та обов`язки сторін, а не третіх осіб. Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та не вирішив правильно питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Враховуючи наведене та неможливість на стадії апеляційного розгляду змінювати процесуальний статус осіб, які беруть участь у справі ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційний суд порушив норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно вийшов за межі апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки вони вказували тільки на порушення судом першої інстанції через не застосування позовної давності, вважали недоведеним факт незаконного зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку та посилалися на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи. Жодних посилань на те, що вони не  були залучені як співвідповідачі та порушення у зв`язку з цим їх прав в апеляційній скарзі немає. Вказує, що під час розгляду в суді першої інстанції треті особи були присутні особисто та клопотань не подавали.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. 
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що на підставі рішення гарнізонної житлово-побутової комісії від 25 січня 2002 року та розпорядження Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №1295 від 08 серпня 2002 року сім`ї ОСОБА_5 в складі 4-х осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та їх дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була надана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , а 12 серпня 2002 року видано ордер.
 
У спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_4 з 04 вересня 2002 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстровані ОСОБА_2 з 04 вересня 2002 року, ОСОБА_3 з 14 липня 2006 року. ОСОБА_1 був зареєстрований у тій же квартирі з 04 вересня 2002 року до 04 червня 2004 року (дня виписки).
 
З 06 березня 2006 року ОСОБА_1 зареєстрований в будинку АДРЕСА_3 , що належить в/ч НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в якому також зареєстровані його дружина та син.
 
06 вересня 2004 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до УЖКГ Одеської ОМР з питання передачі займаної квартири у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Розпорядженням органу приватизації № 188573 від 03 лютого 2005 року квартира АДРЕСА_1 передана в спільну часткову власність ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках, які мешкають в чотирьохкімнатній квартирі, загальною площею 116,0 кв. м. На підставі вказаного розпорядження, УЖКГ ОМР (правонаступником якого є департамент міського господарства Одеської міської ради) видано свідоцтво про право власності на житло від 03 лютого 2005 року на трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках. Право власності вказаних осіб на нерухоме майно зареєстровано 29 березня 2005 року КП «ОМБТІ та РОН», номер запису 3263 в книзі:557 пр-96.
 
При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обов`язки третіх осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мали бути притягнуті до участі у справі як співвідповідачі.
 
Колегія суддів погоджується із таким висновком апеляційного суду.
 
Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Згідно пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) якщо спір не врегульовано суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
 
Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
 
Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. 
 
Тому апеляційний суд зробив обгрунтований висновок про відмову в задовленні позову.
 
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги, про те, що апеляційний суд безпідставно вийшов за межі апеляційної скарги.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а. с. 125)
 
Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України(в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляяційної інстанції) апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
 
У частині першій статті 309 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляяційної інстанції) передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. 
 
Згідно частини третьої статті 309 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляяційної інстанції) порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року в справі № 537/1500/16-ц (провадження № 61-22225св18) зазначено, що «системний аналіз норм процесуального права свідчить по те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не тільки в межах доводів апеляційної скарги, а також і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції. Також законом визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги. Зазначене не потребує ухвалення окремого процесуального рішення та обґрунтування таких мотивів, оскільки встановлення неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права судом першої інстанції є достатньою підставою такої дії суду».
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржене рішення апеляційного суду без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков