ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020                                                  м. Дніпро                          Справа №  904/5800/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач),
суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.
розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області  від 10.02.2020 по справі № 904/5800/19 (суддя Мельниченко І.Ф.) повний текст рішення підписано 10.02.2020          
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до          Дніпровського Національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна, м. Дніпро
про стягнення 1942,81 грн, -
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення 1788,12 грн - пені та 154,69 грн - річних, нарахованих за порушення строків виконання зобов`язання в частині оплати газу, поставлено на підставі договору постачання природного газу № 203/16-ТЕ(Т)-4 від 30.04.2016.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором № 203/16-ТЕ(Т)-4 від 30.04.2016 купівлі-продажу природного газу щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 по справі № 904/5800/19 у задоволенні позовних вимог АТ «НАК "Нафтогаз України» до Дніпровського Національного університету залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна про стягнення 1942,81 грн, з яких: 1788,12 грн - пеня та 154,69 грн – 3% річних, нарахованих за порушення строків виконання зобов`язання в частині оплати за поставлений газ на підставі договору постачання природного газу № 203/16-ТЕ(Т)-4 від 30.04.2016 - відмовлено.
Судовий збір у сумі 1921,00 грн покладено на АТ «НАК "Нафтогаз України».
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що 30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон), яким регламентовано комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
У квітні 2016 року на виконання умов договору позивач передав у власність покупцю природний газ на суму 35606,75 грн.
В свою чергу, відповідач за поставлений природний газ остаточний розрахунок здійснено 18.07.2016, тобто до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що з дня набрання чинності Законом не підлягали нарахуванню неустойка та 3% річних на заборгованість, сплачену відповідачем до набрання чинності вказаним Законом. 

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду та просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області  від 10.02.2020 по справі № 904/5800/19 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на незаконність прийнятого місцевим господарським судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
На думку апелянта, місцевим господарським судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин п. 3 ч. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі – Закон) з огляду на наступне.
Апелянт зазначає, що Закон передбачає чітке коло осіб, які мають право на списання заборгованості та нарахувань, передбачений також і певний порядок списання заборгованості.
З аналізу положень ст. 3 Закону учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає у себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру. Водночас, матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач має у своїй власності або у користуванні теплогенеруюче обладнання для виробництва енергії, а також того, що відповідач є теплопостачальною організацією.
Матеріали справи також не містять жодного доказу включення відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання, а відтак застосування ч. 3 ст. 7 Закону, на думку апелянта, є неправомірним, оскільки  відповідач не набув статусу учасника процедури врегулювання.

3. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

30.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі – постачальник) та Дніпровським Національним університетом залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (далі – споживач) укладено договір 203/16-ТЕ(Т)-4 постачання природного газу. 
Згідно п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити споживачу     у 2016 році природний газ, скраплений або в газоподібному стані, код                          ДК 016:2010- 06.20.1; (природний газ, код ЄЗС ДК 021:2015 – 09123000-7) (надалі-газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.
Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).
Відповідно до п. 2.1. договору, постачальник передає споживачу з 01 квітня 2016 року по 30 квітня 2016 року (включно) газ обсягом до 90,000 тис. куб. м. 
Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу у розмірі ± 5%  (плюс/мінус) від підтвердженого постачальником планового обсягу без узгодження сторін (п. 2.1.3 договору).
Згідно з п. 2.3. договору за розрахункову одиницю газу приймається один кубічний метр (куб. м), приведений до стандартних умов: температура (t) = 20 градусів Цельсія, тиск газу (Р) = 760 мм ртутного стовпчика (101,325 кПа). 
Пунктом 4.1. договору встановлено, що кількість газу, яка продається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу у відповідності до вимог, встановлених Кодексом газорозподільних систем, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 та Кодексом газорозподільних систем, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493.
Згідно з п. 5.2. договору, ціна за 1000 куб. м газу за цим договором в період з 01 квітня 2016 по 3 квітня 2016 (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 1770,74 грн, крім того податок на додану вартість - 20%. Всього до сплати разом з ПДВ – 2124,89 грн.
Пунктом 5.4. договору визначено, що загальна вартість цього договору становить 159366,75 грн., крім того ПДВ – 31873,35 грн, разом з ПДВ 3191240,10 грн. 
Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. 
Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 квітня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 30 квітня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (п. 12 договору).
На виконання умов договору, в період з 01.04.2016 по 30.04.2016 позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 35606,75 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі, які містяться в матеріалах справи (а. с. 23).
Відповідач за поставлений природний газ здійснив розрахунок 18.07.2016, що не оспорюється сторонами у справі.
У зв`язку з порушенням строків оплати за поставлений природний газ, позивачем нараховано на заборгованість у сумі 35606,75 грн за актом приймання-передачі природного газу отриманого в квітні 2016 року пеню - 1788,12 грн та 3% річних - 154,69 грн за період з 26.05.2016 по 17.07.2016.

4. Мотиви з яких суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують законних та обґрунтованих висновків покладених судом першої інстанції в основу свого рішення, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Місцевим господарським судом встановлено, що у квітні 2016 року на виконання умов договору позивач передав покупцеві у власність природний газ на суму 35606,75 грн.
Як зазначалося вище, газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).
Згідно з п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
В свою чергу, відповідачем за поставлений природний газ остаточний розрахунок здійснено 18.07.2016, про що свідчать додані позивачем до матеріалів справи розрахунок (а. с. 12) та банківські виписки по рахунку (а. с. 24).
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 598 ЦК України   зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
30.11.2016 набрав чинності Закон № 1730-VIII, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до приписів ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно зі ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Як зазначалося вище, відповідач здійснює діяльність з виробництва теплової енергії, для надання послуг опалення та постачання гарячої води, що споживається населенням, тобто в розумінні Закону є теплопостачальною та теплогенеруючою організацією.
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.
Згідно із ст. 7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, ч. 3 ст. 7 Закону визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річні не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що     ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії. При цьому, застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Законом, застосовуються положення ч. 3 ст. 7 Закону. 
Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості,               а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річні, нараховані   на заборгованість, яка є предметом регулювання цього Закону, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч. 3 ст. 7 Закону.
Наведеної правової позиція дотримується Верховний Суд у своїх постановах: від 29.05.2019 у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 у справі № 904/4592/18, від 11.06.2019 у справі № 905/1964/18.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з дня набрання чинності Законом не підлягали нарахуванню неустойка та 3% річних на заборгованість, сплачену відповідачем до набрання чинності Законом, а відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені та 3% річних, нарахованих на сплачену заборгованість за поставлений природний газ.
Доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі відхиляються колегією суддів Центрального апеляційного господарського суду, як безпідставні.

5. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, належним чином досліджено наявні в матеріалах справи докази, яким надана вірна правова оцінка у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому місцевий господарський суд дійшов до правильних та обґрунтованих висновків про задоволення позову.
Підстав передбачених ст. 277 ГПК України для скасування або зміни оскаржуваного відповідачем рішення, колегією суддів не виявлено.
Доводи апелянта не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

6. Розподіл судових витрат.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за її подання у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача у справі.
Керуючись ст.ст. 129, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 по справі № 904/5800/19 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Ю.Б. Парусніков

Судді:                                                                                          Л.М. Білецька

                                                                                                    Т.А. Верхогляд