ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року	 	Справа № 500/1422/19 пров. № А/857/4841/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Курильця А.Р., Старунського Д.М.,
при секретарі судового засідання - Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року (суддя Мірінович У.А., м.Тернопіль) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування вимог, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - Головне управління) в якому просив:
визнати протиправною, незаконною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019, 11.06.2019 №1509-50 на суму 16461,72 грн, 13707,54 грн відповідно (далі - Вимога-1, Вимога-2);
визнати заборгованість зі сплати єдиного внеску за період з 01.04.2017 по 31.05.2019 такою, що не підлягає стягненню;
зобов`язати Головне управління провести списання недоїмок в розмірі 16461,72 грн та 13707,54 грн нарахованих на підставі нарахованих на підставі Вимоги-1 та Вимоги-2.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано Вимогу-1, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 16461,72 грн. Визнано протиправною та скасовано Вимогу-2, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 13707,54 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління в користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 768,40 грн сплаченого судового збору та 3000 грн витрат на правову допомогу. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що станом на час винесення оскаржуваних вимог, позивача неможливо було зняти з податкового обліку по причині відсутності у Реєстрі національної асоціації адвокатів запису щодо припинення (зупинення) індивідуальної адвокатської діяльності. Для зняття ОСОБА_1 з податкового обліку як фізичної особи необхідно було виконати одну із обов`язкових вимог, а саме припинити (зупинити) адвокатську діяльність. Внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення незалежної професійної діяльності фізичною особою, що виникли під час провадження професійної діяльності, не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. Разом з тим від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя.
Разом з тим, від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. 
Про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно (19.05.2020), проте ними не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.
Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.
В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.
Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні           у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник, як наслідок останній не відноситься до жодної з категорій осіб, які мають сплачувати на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), з огляду на це відповідач протиправно виніс оскаржені вимоги, якими зобов`язав позивача сплатити заборгованість зі сплати єдиного соціального відповідно до статті 25 Закону №2464-VI. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
В іншій частині щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є особою, яка відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 24.06.2011 №640 має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.16).
Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 від 10.11.2008 АВ №527319 останній з 01.02.2017 працює в Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Чернівці» імені Леоніда Каденюка (далі - КП; а.с.17).
31.03.2017 позивач звернувся до Заліщицького відділення Чортківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ОДПІ) із заявою про зняття з обліку платника податків та оплатив єдиний внесок в сумі 2112 грн за перший квартал 2017 року (а.с.30).
10.05.2019 відповідач виніс Вимогу-1, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 16461,72 грн відповідно до статті 25 Закону №2464-VI (а.с.12).
11.06.2019 відповідач виніс Вимогу-2, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 13707,54 грн відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI (а.с.13).
Зазначений борг позивача зі сплати єдиного внеску виник, зокрема за 2017 рік - квітень 2019 року, про що свідчить інтегрована картка платника єдиного внеску та не заперечується відповідачем (а.с.61-62).
Закон №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
За статтею 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК) передбачено, що самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це, зокрема, діяльність адвокатів за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
За приписами пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що платниками єдиного внеску є самозайняті особи (зокрема, і адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально), а об`єктом справляння єдиного внеску є дохід особи.
Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з єдиного внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналізуючи зазначені норми права, суд першої інстанції вірно вказав на те, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. 
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у типовій справі №520/3017/19 в межах зразкової справи №520/3939/19 рішенням від 02 вересня 2019 року та у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.
Крім того, як видно з матеріалів справи позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, а як найманий працівник - начальник юридичного відділу КП, про що свідчать відповідні довідки, в тому числі трудова книжка (а.с.17, 33-35).
Водночас, зазначеним довідками, що видані КП від 19.06.2019 №№29, 30 підтверджується, що за період з 01.01.2017 по 31.05.2019 включно роботодавець позивача сплачував єдиний внесок за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати, що складало в середньому близько 1493 грн на місяць, тобто в сумі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Також, як уже зазначалось 31.03.2017 позивач звернувся до ОДПІ зі заявою про зняття з обліку платника податків, що підтверджується відомостями з електронного реєстру ДФС та не заперечується сторонами, та оплатив єдиний внесок в сумі 2112 грн за перший квартал 2017 року.
Законом №2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.
Єдиною метою сплати збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.
Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправними та скасування Вимоги-1 та Вимоги-2.
Доводи та твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків, що викладені у рішенні суду.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС. 

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 04 червня 2020 року.