ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 червня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1550/19	
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:
Головуючого судді: Головея В.М.
Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Полінецька В.С., 

за участю представників сторін:
від позивача  –  Вірченко І.П. (адвокат), 
від відповідача –  не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат»  
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2020 
у справі № 915/1550/19
за позовом Публічного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль»
до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» 
про стягнення 288 430,46 грн.,  -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі – ПАТ «Миколаївська ТЕЦ», позивач) звернулось до Господарського суду  Миколаївської області із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» (далі – ТДВ «МДК», відповідач) про стягнення 288  430,45 грн. 
Позов обґрунтований тим, що в порушення приписів чинного законодавства та умов Договору №3393 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2015 відповідач не розрахувався за надані послуги з постачання теплової енергії за період з листопада 2018 по березень 2019 року (включно). У зв`язку з неналежним виконанням умов договору позивачем нараховані збитки від інфляції, 3% річних та пеня.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2020 позов задоволено. 
Рішення мотивовано тим, що відповідач в порушення умов Договору та приписів чинного законодавства, у визначені договором терміни за спожиту в листопаді 2018 року – березні 2019 року теплову енергію повністю не розрахувався, наявність заборгованості за спірний період не спростував та не надав суду доказів погашення боргу перед позивачем.
Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції ТДВ «МДК» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржене рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення справи, при невідповідності висновків викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано, що Акти прийому-передачі теплової енергії, на які посилається позивач, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Акти за листопад 2018 року, грудень 2018 року та лютий 2019 року від імені відповідача підписані не встановлено особою, оскільки не містять зазначення посади та прізвища особи, яка їх підписала, а Акти за січень та березень 2019 року підписані від імені головного інженера, однак жодної довіреності на підписання актів інженеру не надавалось. При цьому єдиною особою, яка має право діяти від імені ТДВ «Миколаївський ДБК», згідно даних Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є директор ТДВ «Миколаївський ДБК».
Крім цього, апелянт вказує, що судом першої інстанції взагалі не було надано жодної оцінки посиланням відповідача, на той факт, що Господарським судом Миколаївської області у 2018 році розглядалась справа № 915/1779/18 за позовом ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до ТДВ «Миколаївський ДБК» про стягнення заборгованості за Договором про постачання теплової енергії в гарячій воді № 3393 від 01.10.2015 року за період з листопада 2017 року по березень 2018 року. Тобто, на думку скаржника, фактично розглядалась справа між тими ж сторонами про стягнення заборгованості на підставі того ж Договору за аналогічний проміжок часу попереднього календарного року.
Також, скаржник зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції також не було досліджено, а відтак і не було надано юридичної оцінки тому факту, що як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 181189214, відповідачу не належать приміщення площею 486,2 метри квадратних за адресою вул. АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 назва вулиці - АДРЕСА_3 ) у м. Миколаєві.
Ухвалою суду від 16.03.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 08.04.2020.
Ухвалою від 02.04.2020 сторони були повідомлені, що у зв`язку з встановленням в Україні карантину, розгляд апеляційної скарги не відбудеться, про дату, час та місце судового засідання учасники справи будуть повідомлені додатково.
13.04.2020 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду прийняте при повному з`ясуванні судом обставин справи, та без порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.
Ухвалою суду від 12.05.2020 учасників справи було повідомлено про те, що судове засідання відбудеться 10.06.2020 року.
Представник відповідача в судове засідання 10.06.2020 не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правами наданими ст. ст. 42, 46 ГПК не скористався. Враховуючи, що явка сторін не визвалась обов`язковою, судова колегія вважає, за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача. 
В судому засіданні 10.06.2020 представник позивача надала пояснення, в яких заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2015 між ПАТ «Миколаївська ТЕЦ», правонаступником якого є ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» (Енергопостачальна організація) та ТДВ «МБК» (Споживач) було укладено Договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №3393 (надалі - Договір), за умовами якого енергопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (розділ 1 Договору).
Споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає до енергопостачальної організації звіт про фактичне споживання теплової енергії, в терміни, передбачені в додатку 1 до договору. При відсутності приладів обліку або виході його з ладу – кількість теплової енергії, що відпущена споживачу, визначається енергопостачальною організацією, розрахунковим способом (п.п. 5.3., 5.4. Договору).
Пунктами 6.2. та 6.3. Договору визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 20 днів до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.
Відповідно до п.6.6. Договору споживачу щомісяця направляється акт прийому-передачі теплової енергії в гарячій воді (за формою Додатка №3) за попередній місяць. Споживач зобов`язаний протягом п`яти календарних днів підписати зазначений акт і один екземпляр направити на адресу Енергопостачальної організації. У випадку відсутності протягом п`яти днів мотивованого відмовлення від підписання або неповернення підписаного екземпляра Енергопостачальній організації, акт прийому-передачі теплової енергії у гарячій воді вважається прийнятим споживачем.
Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.10.2016. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. п. 9.1., 9.4. Договору).
На виконання умов вищевказаного договору в опалювальному періоді листопад 2018-березень 2019 років позивач постачав відповідачу теплову енергію в гарячій воді з метою теплозабезпечення приміщень за адресою: м. Миколаїв, вул. Гмирьова, 1 (відповідно до Додатків №1, 1/1 до Договору), що підтверджується нарядом на підключення до централізованої системи опалення від 09.11.2018 з відміткою на зворотному боці, та не заперечується відповідачем, на загальну суму 156  288,27 грн., що також підтверджується відомостями споживання теплової енергії, що надавались балансоутримувачем будівлі – ДПІ в Інгульському районі,  виставленими відповідачу рахунками за теплову енергію, актами прийому-передачі теплової енергії, які без заперечень підписані сторонами та скріплені печатками юридичних осіб (а.с. 24-32).           28.01.2019 позивачем направлено на адресу відповідача претензію №35-Ю щодо оплати наданих послуг в розмірі 66034,05 грн. В матеріалах справи містяться докази направлення вказаної претензії відповідачу (а.с.22-23), проте відповіді на претензію відповідач не надав.  
Відповідач умови договору виконав частково, перерахувавши позивачу частину суми основного боргу в розмірі 15 000,00 грн., яка є оплатою поточних нарахувань за спожиту теплову енергію в гарячій воді за спірний період (за теплову енергію згідно рахунку №3393-30.11 від 30.11.2018), що підтверджується платіжним дорученням №4762 від 03.04.2019 (а.с.38). 
Згідно вимог ч. 1    ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7    ст.193 Господарського кодексу України.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Враховуючи викладене   колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача заборгованість за спожиту в спірний період теплову енергію в розмірі 141  288,27 грн. з врахуванням часткової оплати (156 288,27 грн.  – 15 000,00 грн.) є обґрунтованою і місцевий суд підставно задовольнив цю вимогу.
Щодо стягнення інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року, 3 % річних та пені за період з 13.11.2018 по 23.05.2019, судова колегія зазначає наступне.  
Відповідно до   ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів перевірила правильність розрахунку позивача (скаржника) за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Законодавство» та дійшла до висновку, що розрахунок  індексу інфляції та 3% річних також зроблено арифметично і методологічно   вірно.
Також, на думку судової колегії, позивачем правомірно нарахована пеня, що відповідає умовам договору, а саме п.7.2.2 Договору за умовами якого несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію сплачується пеня в розмірі 1,0 % належної до сплати суми за кожен день прострочення, на підставі положення Закону України від 20.05.99 №686-ХІV. 
Так, відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» від 20.05.1999 №686-ХІV, суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.
Перевіривши розрахунок позивача суми пені, колегія суддів дійшла висновку, що його було зроблено арифметично правильно. 
З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевим  судом правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення пені  у розмірі 141  288,27 грн., 3 % річних в сумі – 1  688,74 грн. та  збитків від інфляції – 4  165,18 грн.
Доводи апеляційної скарги, що акти прийому-передачі теплової енергії, за листопад 2018 року, грудень 2018 року та лютий 2019 року від імені відповідача підписані не встановлено особою, оскільки не містять зазначення посади та прізвища особи, яка їх підписала, а акти за січень та березень 2019 року підписані від імені головного інженера, однак жодної довіреності на підписання актів інженеру не надавалось, судова колегія відхиляє в з врахуванням наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що акт прийому-передачі теплової енергії за листопад 2018 року без заперечень підписаний відповідачем та скріплений печаткою  підприємства, а також був частково оплачений в сумі 15  000,00 грн. (а.с. 38), а отже такими діями відповідач визнав, що за цим актом він отримав теплову енергію. Акти прийому-передачі теплової енергії за грудень 2018 року по березень 2019 року також  підписані відповідачем без зауважень та скріплені печаткою підприємства. В матеріалах справи відсутні докази втрати печатки відповідачем та звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів, а отже акти прийому-передачі теплової енергії булі підписані зі сторони відповідача належною особою. Також, відповідач не надав суду доказів, що за вказаний період він не отримував теплову енергію від позивача.
Судова колегія не приймає до уваги посилання скаржника на справу №915/1779/18, за результатами розгляду якої з  ТДВ «Миколаївський ДБК» було стягнуто на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» заборгованість за Договором про постачання теплової енергії в гарячій воді № 3393 від 01.10.2015 року, оскільки у даній справі та у справі № 915/1779/18 різні періоди стягнення заборгованості. 
Стосовно доводів апеляційної скарги що відповідачу не належить приміщення площею 486,2 метри квадратних за адресою вул. В`ячеслава Чорновола 1 (колишня назва вулиці - Гмирьова) у м. Миколаєві, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до умов договору про постачання теплої енергії в гарячій воді №3393 від 01.10.2015, адресою споживача куди позивач постачає теплову енергіє є м. Миколаїв, вул. Гмирьова, буд.1. За умовами договору, а саме п. 3.1.1 Споживач теплової енергії зобов`язується письмово сповіщати Енергопостачальну організацію про зміну власного найменування, організаційно-правової форми, місцезнаходження, банківських реквізитів, тощо, а також про зміну користувачів приміщень та теплових мереж споживача (субспоживачів) не пізніше 5 днів з моменту настання зазначених подій. 
В матеріалах справи відсутні повідомлення відповідачем позивача про зміну місцезнаходження, тобто вищевказані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. 
Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.01.2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом строку, який обчислюються відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11.06.2020.

Головуючий суддя:                                                            Головей В.М.

Судді:                                                                                Разюк Г.П.

                                                                                                    Савицький Я.Ф.