22-ц/804/787/20 
                                                                                222/267/19 

П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 222/267/19
Номер провадження 22-ц/804/787/20
02 квітня  2020 року                                                                                  місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.
                 за участю секретаря -  Сікори М.М.
сторони:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Подліпенця Є.О., повний текст якого складено 05 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 і після його  смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . Даний будинок був збудований ОСОБА_3 у 1959 році, проте правовстановлюючі документи на нього останній не отримав. Крім того, рішенням Малоянісольської сільської ради народних депутатів від 11 серпня 1995 року ОСОБА_3   було виділено безоплатно у приватну власність земельну ділянку, розміром 0,25 га. під будівництво і обслуговування зазначеного житлового будинку. З моменту побудови до дня смерті батько разом з родиною постійно мешкав і був зареєстрований у вищевказаному будинку, що підтверджується випискою з погосподарської книги та довідкою Малоянісольської сільської ради. Також зазначила, що спадщину після смерті батька прийняла її мати - дружина померлого ОСОБА_4 , яка також, не оформивши спадкових справ на будинок,  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Спадкоємцями за законом першої черги після її смерті є вона та онука померлої ОСОБА_2 , батько якої ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 29 березня 2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір про розподіл спадкового майна, згідно якого свідоцтво про право на спірний житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 отримує вона.  Згідно постанови  нотаріуса від 29 березня 2017 року їй  було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане домоволодіння з причини відсутності документа, що підтверджує право власності на предмет спадкування та реєстрації права власності  на домоволодіння на ім`я спадкодавця. В зв`язку з викладеним, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року у задоволенні  позову ОСОБА_1 відмовлено.  

Не погодившись із таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на недодержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального  права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції  при ухваленні рішення не врахував, що згідно п. 6  Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах  міського типу  Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність 12 грудня 1995 року, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності. Крім того, позивач зазначила, що судова практика, яка склалась після зміни законодавства в частині реєстрації права власності на нерухоме майно в сільській місцевості, стала на захист власників такого майна та їх спадкоємців. Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при подані документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з господарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не доведено, що її батько ОСОБА_3 за життя побудував спірний будинок та її мати ОСОБА_4 успадкувала його та на час  її смерті їй належало право власності на нього,  немає підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на домоволодіння що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
З такими  висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
     
Згідно статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

  У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст.1266 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, ч.1 чт. 1269 ЦК України,  спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу  місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За вимогами ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємцями за законом є рівними.

Апеляційним судом встановлено, що згідно технічного паспорту, виготовленого 30 травня 2017 року  КП Нікольської районної ради «Бюро технічної інвентаризації, у 1959 році за адресою по АДРЕСА_1 збудоване домоволодіння, що складається з житлового будинку, сіней, погребу, літньої кухні, двох сараїв, колодязю, двох огорож, воріт. У 1990 році до вказаного домоволодіння прибудований тамбур, ганок, що вбачається з технічного паспорту (а.с 15-17). 

Рішенням виконкому Малоянісольської сільської ради народних депутатів № 28 від 11 серпня 1995 року ОСОБА_3 передано безкоштовно в приватну власність та постійне користування земельну ділянку, розміром 0,25 га в с. Малоянісоль  Нікольського району Донецької області для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд /присадибна ділянка/, особистого підсобного господарства, садівництва, дачного та гаражного будівництва (а.с 18-20).

Відповідно до повідомлення КП Нікольської районної ради «Бюро технічної інвентаризації» від 15 листопада 2016 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстрований (а.с 21). 

Згідно довідки, виданої виконкомом Малоянісольською сільською радою Нікольського району Донецької області за № 1257 від 19 вересня 2016 року, за даними  погосподарської книги сільської ради № 9  за 2001-2005 роки, вищезазначений  житловий  будинок рахується за ОСОБА_3 (а.с.82-83).    

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилась спадщина,  в тому числі у виді даного житлового будинку.

Спадщину у виді права на земельну частку (пай) КСП «Володарське» Володарського району, що належала спадкодавцю на підставі сертифікату НОМЕР_1 від 10 жовтня 1996 року після смерті  ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_4 , отримавши  свідоцтво  про право на спадщину за законом від 24 січня 2006 року, видане державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Донецької області, зареєстроване в реєстрі за № 165.  (а.с.23). 

Свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, що розташоване  за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не отримала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , спадкоємцями першої  черги після смерті якої є її донька - позивач у справі  ОСОБА_1 та, за правом представлення,  її онука - відповідач у справі ОСОБА_2 , з огляду на те, що на час смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_5 , який є батьком відповідача, помер.   

Згідно договору про розподіл спадкового майна від 29 березня 2017 року,  посвідченого державним нотаріусом Нікольської державної нотаріальної контори Донецької області, зареєстрованого в реєстрі за № 499, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали цей договір про розподіл спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , згідно якого отримують свідоцтва про право на спадщину за законом: ОСОБА_1 , дочка спадкодавця  - на грошові внески з відсотками та компенсаційними виплатами у ТВБВ № 100004/0337 філії  ДОУ ПАТ «Державний ощадбанк України» та на домоволодіння/житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , онука спадкодавця -  на земельну ділянку, яка розташована на території Кіровської сільської ради Волноваського району Донецької області, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,4714 га, кадастровий № 1421583100:03:000:1538 та на земельну ділянку, яка розташована на території Кіровської сільської ради Волноваського району Донецької області, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,2093 га, кадастровий № 1421583100:03:000:1539 (а.с.22).

ОСОБА_1 було видане свідоцтво  про право на спадщину за законом від  29 березня 2017 року  на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яке складається з  грошових внесків з відсотками та компенсаційними виплатами у ТВБВ №10004/0337 філії Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в загальній сумі 5423,05 грн, які належали померлій на підставі ощадної книжки виданої тією ж філією (а.с.24, 100 зв.). 

В свою чергу, ОСОБА_2 отримала свідоцтво від 29 березня 2017 року на спадщину, яка відкрилась  після смерті ОСОБА_4 , що складається з земельної ділянки, розташованої на території Кіровської сільської ради Волноваського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2, 4714 га, кадастровий номер 1421583100:03:000:1538 (а.с.102).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 березня 2017 року  державний нотаріус Нікольської державної нотаріальної контори Донецької області відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на домоволодіння АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документа підтверджуючого право власності на предмет спадкування та реєстрації права власності  на житловий будинок на ім`я спадкодавця (а.с.11).

Згідно  витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 18 жовтня 2018 року, земельна ділянка, площею 0,35 га., що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.25). 

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Причиною звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно стала неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, що підтверджено постановою державного нотаріуса від 29 березня 2017 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно та реєстрації на нього права власності.

За таких обставин звернення ОСОБА_1   до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно є ефективним та законним способом захисту прав позивача.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.   
З технічного паспорту на спірний будинок вбачається, що він був збудований у 1959 році, коли  питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верхової Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилий будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості публічних актів, що підтверджують право приватної власності.
Аналогічна правова позиція викладена  Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2013 року у справі  № 6-137цс13.
Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:  письмовими,  речовими  і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Позивач надала суду технічний паспорт на спірний будинок та довідку виконкому Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області  від 19 вересня 2016 року, зі змісту  якої вбачається, що за даними  погосподарської книги сільської ради № 9  за 2001-2005 роки,  житловий  будинок рахується за ОСОБА_3 . 
Суд першої інстанції вказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, не врахував, таким чином зробивши необґрунтований висновок про те, що ОСОБА_3 за життя не набув статусу власника спірного житлового будинку. Крім того місцевий суд не звернув уваги на те, що відсутність реєстрації права власності на спірне домоволодіння ОСОБА_3 не є перешкодою для реалізації його спадкоємцями права на прийняття спадщини після його смерті, оскільки підставою для виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог чинних на той час актів законодавства та не пов`язувалось з моментом реєстрації майна.
   Спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3   в установленому законом порядку прийняла його дружина ОСОБА_4 , проте свідоцтво про право на спірний жилий будинок не отримала. Таким чином, з огляду на те, що право ОСОБА_4 на спірний жилий будинок входить до складу її спадщини та  не припинилось внаслідок її смерті, позивач має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування  на дане домоволодіння.
   
За викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 на житловий будинок та господарські будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 24 жовтня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок під літерою А-1, загальною площею 54, 3 кв. м, в тому числі житловою 33, 1 кв.м., до складу якого входять сіни, під літерою а -1, погріб, під літерою а/п, тамбур, під літерою а-1-1, ганок, під літерою, а-2 та  господарські будівлі у виді  літньої кухні, під літерою Б, сараїв, під літерами  В, Г, колодязю, під літерою К,   що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текс постанови складено 06 квітня 2020 року.
      
Судді: