Справа № 759/4620/19                                                                                                                      Головуючий в суді І інстанції Українець В.В.
Провадження № 22ц-824/2058/20                                                                                                       Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року                                                                                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,
за участі секретаря Гановської А.М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересована особа - Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,
                                                                  ВСТАНОВИВ:                                                       
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду із вказаною скаргою, в якій посилається на те, що відповідно до виконавчого листа № 2-533-1 від 28 травня 2009 року він сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів.
Зазначає, що 23 березня 2018 року отримав постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 27 лютого 2018 року, однак вважає її незаконною, оскільки він перебуває на обліку в Святошинській районній філії Київського міського центру зайнятості як безробітний та не отримує жодних виплат, у зв`язку з тривалим перебуванням на обліку в центрі, а саме з 2011 року, у нього виникла заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 83 401 гривні 55 копійок, яку він не в змозі погасити, через що вважає постанову державного виконавця про встановлення йому тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами неправомірною, оскільки він не ухиляється від виконання зобов`язання за виконавчим листом № 2-533-1 від 28 травня 2009 року.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та задовольнити скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що обмеження його у праві керувати транспортним засобом призведе вперш за все до порушення прав його дітей, з якими він постійно пересувається містом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність заробітку та перебування на обліку у центрі зайнятості не є обставиною, на підставі якої до божника не може бути застосовано тимчасове обмеження у праві керувати транспортними засобами,  через що дії державного виконавця щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами  відповідають вимогам закону.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 30868423 з примусового виконання виконавчого листа № 2-533-1, виданого 28 травня 2009 року Солом`янським районним судом м. Києва щодо стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 05 березня 2009 року та до досягнення дитиною повноліття.
27 лютого 2018 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (а.с.3).
З постанови вбачається, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка за період з 25 грудня 2015 року по 31 січня 2018 року становить 83 401 грн. 55 коп., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає зокрема , що він не ухиляється від виконання зобов`язання за виконавчим листом № 2-533-1 від 28 травня 2009 року,  проте через відсутність заробітку та перебування на обліку в Святошинській районній філії Київського міського центру зайнятості в якості безробітного, він не має матеріальної можливості сплачувати аліменти.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі: 1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування; 2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; 3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; 4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, є підставою для винесення постанови про обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, а відсутність заробітку та перебування на обліку у центрі зайнятості не є випадком, на підставі якого до божника не може бути застосовано це обмеження.
При цьому, доводи ОСОБА_1 про те, що застосування державним виконавцем таких обмежень щодо нього порушує права його дітей, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону і не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2019 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                               Судді: