КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5024/2020                                           Головуючий в суді 1 інстанції:  Трусова Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
            28 травня 2020 року                                                              м. Київ
                                                                                                            справа № 753/22588/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений прогул та зобов`язання укласти контракт,
 
встановив:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про поновлення на роботі на посаді виконуючого обов`язки генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, стягнення компенсації за вимушений прогул та зобов`язання укласти контракт.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року  у відкритті провадження у справі відмовлено. 
Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу,  в якій просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом норм процесуального права та встановлених законодавством строків, передбачених для відкриття провадження.
Вказує, що Український державний фонд підтримки фермерських господарств діє на підставі статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Проте жодним законом не визначено, що посада генерального директора Укрдержфонду є публічною чи має ознаки органу державного управління.
Статут Укрдержфонду чітко регулює всі правовідносини, що виникають з питань керівництва фондом, наглядової ради та участь у розподілі бюджетних коштів за державними цільовими програмами. Питання прийняття на посаду керівника  Укрдержфонду врегульовано Законом України «Про фермерське господарство» та Статутом. Жодним чином трудові відносини генерального директора фонду не виникають внаслідок проходження публічної служби, передбаченої Законом України «Про державну службу», або законодавством, яке регулює діяльність спеціальних суб`єктів, а також виборчих посад, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до положень п.8.31 Статуту Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, керівник фонду - генеральний директор призначається на посаду Уповноваженим органом ( Міністерством аграрної політики і продовольства України) за пропозицією представницького органу фермерських господарств - Асоціації фермерів та приватних землевласників України. 
Тому вважає, що посада генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств не належить до публічної служби. Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства є безпідставним.
 
У відзиві на апеляційну скаргу, в.о. генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств Чалий В.В. просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що робота на посаді генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств є публічною службою. З огляду на те, що спір виник з приводу звільнення ОСОБА_1 з публічної служби, він повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.  
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати.  
Представник Українського державного фонду підтримки фермерських господарств Кучина Т.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, що з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, в якому просить:
- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновити його на роботі на посаді генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств;
- стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку починаючи з 22.10.2019 року по дату винесення рішення у справі;
- зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України укласти з ОСОБА_1 контракт на зайняття посади генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств строком на 2 роки, що є у державній власності, з дати поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 02.08.2018 року №133-п ОСОБА_1 було призначено на посаду виконуючого обов`язки генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств строком на два місяці. Відповідно до Наказу Укрдержфонду №75-к від 03 серпня 2018 року з 09.08.2018 року він приступив до виконання обов`язків генерального директора вказаної державної установи. В подальшому трудові відносини з Укрдержфондом фактично не припинялись і формально за рекомендацією Департаменту підтримки фермерства, кооперації та розвитку сільських територій Міністерства аграрної політики та продовольства України кожних два місці його звільняли згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і знову приймали на роботу на підставі особистої заяви та у відповідності до рекомендацій представницького органу фермерських господарств - Асоціації фермерів та приватних землевласників України. Кожного разу призначенню на посаду передувала письмова пропозиція Асоціації фермерів та приватних землевласників України. Дана обставина підтверджується Наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України № 172-п від 02.10.2018 року, №174-и від 03.10.2018 року, №218-п від 29.11.2018 року, №224-п від 03.12.2018 року, №І7-п від 01.02.2019 року, №21-п від 06.02.2019 року, №83-п від 03.04.2019 року, №85-п від 08.04.2019 року, №155 від 07.06.2019 року, №157-п від 10.06.2019 року, №230-п від 08.08.2019 року, №236-п від 12.08.2019 року. 
24.09.2019 року Президентом ВГО «Асоціації фермерів та приватних землевласників України, Міністру міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України ОСОБА_3 , як голові комісії з припинення Міністерства аграрної політики та продовольства (одночасно) направлено рекомендаційний лист з пропозицією щодо призначення на посаду Генерального директора Укрдержфонду саме ОСОБА_1 . Міністерство не заперечує дану обставину, однак пояснень щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 з посади та призначення на посаду виконувача обов`язків Генерального директора ОСОБА_4 не надало. Звільнення ОСОБА_1 відбулось на підставі Наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 29.10.2019 року, підписаного виконувачем обов`язки Міністра ОСОБА_5 , який не є ані Міністром, ані секретарем Міністерства. До того ж, сам Наказ Міністерства від 29.10.2019 року не містить посилання на звільнення, а лише визначає обставину про те, що виконання ним обов`язків Генерального директора Укрдержфонду припинені 21.10.2019 року відповідно до положень п. 2 ст.36 КЗпП України.
Вказує, що розуміючи та усвідомлюючи законодавчо визначений порядок призначення генерального директора Укрдержфонду, будучи обізнаним з позицією представницького органу - Асоціації фермерів та приватних землевласників України щодо рекомендації його на посаду генерального директора та з метою подальшої координації безперервності діяльності бюджетної установи, яка насамперед повинна забезпечити виконання державних програм щодо фінансування фермерських господарств, у відповідності із положеннями статті 39-1 КЗпП України, ним 15 жовтня 2019 року видано Наказ №91-к «Про продовження виконання обов`язків Генерального директора Укрдержфонду.
Тобто, станом на 22.10.2019 року він не припинив будь-які трудові відносини з Укрдержфондом, а навпаки не залишив установу без контролю та керування в той час, коли 2 міністерства не змогли вирішити свою юрисдикцію в частині повноважень та контролю за діяльністю підпорядкованих підприємств та установ. Жодного листа від Голови комісії з припинення Міністерства аграрної політики та продовольства України Міністра ОСОБА_3 на його адресу не надходило і єдиним актом його звільнення виступив Наказ від 29.10.2019 року за підписом не уповноваженої на його звільнення особи, яке відбувалось фактично моментом в часі, який вже відбувся - 22.10.2019 року. 
 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір виник з приводу звільнення позивача з публічної служби, а тому  повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
З таким висновком суду  першої інстанції колегія суддів непогоджується враховуючи наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
            Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до п. 15 ч. 3 ст. 2 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.
З матеріалів, доданих до позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до Статуту Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 03 серпня 2018 року №367 Український державний фонд підтримки фермерських господарств є державною бюджетною установою, заснованою на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства агарної політики та продовольства України і є підзвітним йому.
Відповідно до пункту 8.31 Статуту Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 03 серпня 2018 року №367, призначення генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на посаду здійснюється Уповноваженим органом управління, за пропозицією представницького органу фермерських господарств, на умовах, визначених у контракті, в якому зазначаються строк контракту, права, обов`язки і відповідальність генерального директора, умови оплати його праці та матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та звільнення з посади, інші умови найму за погодженням сторін.
Отже, посада Генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств не належить до посад державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу», оскільки у межах її проходження останній не здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що  діяльність зазначеного керівника державної установи не є публічною службою, а акт центрального органу виконавчої влади щодо звільнення з роботи, а також укладення контракту з підпорядкованою установою стосовно трудових відносин не є публічно-правовим актом суб`єкта владних повноважень і не може оскаржуватися за правилами адміністративного судочинства.
Діяльність особи, призначеної у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління на посаду керівника юридичної особи - суб`єкта господарської діяльності, що функціонує на основі права господарського відання або права оперативного управління, або за рішенням органу місцевого самоврядування, не є публічною службою в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про державну службу»,  трудові правовідносини таких осіб регулюються законодавством про працю.
Оскільки посада генерального директора Українського державного фонду підтримки фермерських господарств не належить до посад державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу», суд першої інстанції дійшов помилкового висновку те,  що позовна заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.  
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
З аналізу п.1, 2, ч. 1 ст. 4 КАС України, ч. 1 ст. 19 КАС України, п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України  вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
Разом з цим, при наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.
Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу». 
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.
Таким чином, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав визначених у п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - задовольнити. 
Ухвалу  Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року -  скасувати,  справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
            Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2020 року.

Суддя  - доповідач:                                                                         Ящук Т.І.
 
Судді:                                                                                               Немировська О.В.
 
                                                                                                                      Чобіток А.О.